КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа № 752/2100/24
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1935/2026 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Рейнарт І.М. 
суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.
при секретарі Самойлік А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - адвоката Штіфонова Павла Сергійовича на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 червня 2025 року та представника ОСОБА_2 - адвоката Усенко Аліни Олександрівни на додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 серпня 2025 року (суддя Кордюкова Ж.І.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради, орган опіки та піклування Ірпінської міської ради про визначення місця проживання неповнолітніх дітей та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради, орган опіки та піклування Ірпінської міської ради про визначення участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми, 
установив:

у січні 2024 року позивачка звернулась до суду з позовом про визначення місця проживання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з нею. Також просила здійснити розподіл судових витрат.
Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що з 14 квітня 2018 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , під час якого в них народилось двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позивачка посилалась на те, що їх з відповідачем сімейне життя суттєво погіршилось, у зв`язку з чим вона звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, діти залишились проживати разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 , та перебувають на її повному утриманні. Відповідач проживає окремо за адресою: АДРЕСА_2 .
Позивачка зазначала, що під час спільного проживання з відповідачем між ними часто виникали сварки, оскільки останній зневажливо до неї відносився, ображав нецензурними словами на очах у дітей, принижував. Крім того, відповідач здійснював на неї психологічний тиск, неодноразово погрожував забрати дітей, якщо вона розірве з ним відносини, залякував тим, що вона залишиться на вулиці, бо він у неї все відбере, 

насміхався над її можливістю самостійно, без його допомоги утримувати двох дітей. У зв`язку із систематичними погрозами відібрати дітей, вона звернулась із відповідною заявою до правоохоронних органів.
Позивачка посилалась на те, що 9 січня 2024 року відповідач прийшов до дошкільного навчального закладу, який відвідує їх донька, та намагався без узгодження з нею забрати дитину, при цьому він поводив себе агресивно з педагогами, які намагались йому завадити.
Позивачка зазначала, що вона має вищу освіту, є фізичною особою-підприємцем та має джерело доходу, веде здоровий спосіб життя, не має проблем зі здоров`ям, немає судимостей, винаймає квартиру, яка обладнана меблями та усім необхідним для життя дітей, які відвідують дитячий садочок та мають позитивні характеристики.
Враховуючи викладене, позивачка вважала, що визначення місця проживання дітей разом з нею буде відповідати їх якнайкращим інтересам.
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом про визначення способу участі батьків у спілкуванні та вихованні малолітніх дітей, в якому просив визначити наступний порядок їх з позивачкою участі у спілкуванні та вихованні дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 :
з 16 год. 00 хв. вівторка до 16 год. 00 хв. п`ятниці (три повних дні) одного тижня діти мають перебувати з батьком тиждень через тиждень;
з 16 год. 00 хв. п`ятниці до 16 год. 00 хв. середи (п`ять повних днів) наступного тижня діти мають перебувати з матір`ю тиждень через тиждень;
з 16 год. 00 хв. середи до 19 год. 00 хв. неділі (чотири повних дня) діти мають перебувати з батьком тиждень через тиждень;
з 19 год. 00 хв. неділі до 16 год. 00 хв. вівторка (два повних дні) наступного тижня діти мають перебувати з матір`ю тиждень через тиждень;
у вказані дні батьки обов`язково враховують інтереси дітей та забезпечують належний навчальний процес для дітей за місцем їх перебування кожен окремо, відвідування спортивних секцій чи інших заходів виховного характеру;
спільний відпочинок дітей з батьком у літній період тривалістю 14 календарних днів, за попереднім погодженням з матір`ю дітей;
спільний відпочинок дітей з матір`ю у літній період тривалістю 14 календарних днів, за попереднім погодженням з батьком дітей;
спільне святкування днів народження дітей та Нового року батьками;
дистанційне спілкування з дітьми за допомогою аудіо та відеозв`язку з 18 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв. кожного дня з урахуванням бажання дітей, їх стану здоров`я та навчального процесу (забезпечує той з батьків з ким в цей день перебувають діти);
зобов`язати батьків завчасно повідомляти один одного про зміну місця проживання та перебування разом з дітьми;
батьки за взаємною згодою можуть визначити додаткові дні для побачень з дітьми, або змінювати встановлений графік з огляду на об`єктивні обставини (хвороба, відрядження, тощо), але з обов`язковим врахуванням інтересів дітей та без відриву їх від навчального процесу, спортивних секцій чи інших заходів виховного характеру.
Також, просив здійснити розподіл судових витрат.
Мотивуючи зустрічні позовні вимоги, відповідач зазначав, що після початку повномасштабного вторгнення рф на територію України, він забезпечив виїзд позивачки, яка була вагітна, та доньки до міста Дубаї (ОАЕ), а потім і міста Юрмала в Латвії, де і народився їх син. 01 квітня 2023 року позивачка з дітьми повернулась до України і вони продовжили спільне проживання у приватному будинку АДРЕСА_2 .
Відповідач зазначав, що він піклувався про свою сім`ю, забезпечивши їм належні 

умови для проживання, а коли позивачка завела мову про розлучення, він вмовляв її зберегти шлюб, пропонував відпочити у Європі за його рахунок, найняв няню для дітей, щоб вона більше відпочивала, однак це не допомогло, і позивачка усе одно звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. При цьому, позивачка уникала вирішення питання про визначення місця проживання дітей та участі у їх вихованні, ігноруючи його пропозиції залишитись проживати у вказаному будинку, де створені найкращі умови для проживання дітей, а 9 січня 2024 року позивачка раптово зникла з будинку разом з дітьми, позбавивши його можливості спілкування з ними та перевізши дітей до маленької квартири у місті Ірпінь.
Відповідач стверджував, що саме позивачка створювала конфліктні ситуації, які виникали між ними, неодноразово викликаючи поліцію з метою створення негативної уяви про нього. Позивачка постійно провокувала його на конфлікти, тримаючи напоготові телефон з метою зняти його реакцію та використати в подальшому для обмовок в поліції та органах опіки. Так, під час виклику позивачкою поліції 18 грудня 2023 року, поліцейські не встановили в його діях складу адміністративного правопорушення, а 21 грудня 2023 року під час чергового безпідставного виклику, склали на позивачку протокол за ст. 183 КУпАП за здійснення завідомо неправдивого виклику поліції.
Відповідач посилався на те, що 23 лютого 2024 року шлюб між ним та позивачкою був розірваний рішенням Голосіївського районного суду міста Києва, а рішенням виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 27 лютого 2024 року № 30/9, яке було прийнято внаслідок його звернення, йому встановлено спосіб участь у вихованні дітей: з 16 год. 00 хв. п`ятниці до 19 год. 00 хв. неділі тиждень через тиждень, почергово з матір`ю дітей, починаючи з батька; спільний відпочинок дітей з батьком у літній період тривалістю 14 календарних днів, за попереднім погодженням з матір`ю дітей; спільне з матір`ю дітей святкування днів народження дітей та Нового року; дистанційне спілкування з дітьми за допомогою аудіо та відеозв`язку з урахуванням бажання дітей, їх стану здоров`я, навчального процесу; батьки за взаємною згодою можуть визначати додаткові днідля побачень з дітьми, але з обов`язковим врахуванням інтересів дітей та без відриву від їх навчального процесу, спортивних секцій чи інших заходів виховного характеру.
Відповідач зазначав, що позивачка постійно порушувала встановлений органом опіки порядок, створюючи штучно докази того, що це начебто він його порушує цей порядок. Так, 01 квітня 2024 року вона запропонувала йому забрати дітей із садочку о 16 год. 00 хв. та погуляти до 19 год. 30 хв., на що він погодився. 02 квітня 2024 року позивачка запропонувала йому зробити так само, на що він теж погодився, запропонувавши залишити дітей на ніч у себе, однак позивачка відмовилась. Тоді він вирішив просто погуляти з дітьми до 19 год. 30 хв., як і минулого разу, однак позивачка почала йому телефонувати і ставити умови, де і як саме гуляти з дітьми. Позивачка безпідставно, в ультимативній формі, вимагала щоб він о 18 год. 00 хв. приїздив до міста Ірпеня і гуляв з дітьми саме там, погрожуючи позбавити можливості взагалі бачитись з дітьми. Коли він о 16 год. 00 хв. приїхав до дитячого садка забирати дітей, туди ж приїхала позивачка і викликала поліцію щодо порушення ним встановленого графіка побачень з дітьми.
Відповідач посилався на те, що позивачка не надає йому можливості регулярно бачитись з дітьми, надаючи при цьому можливість лише спілкуватись з ними по відеозв`язку, що не забезпечує належного рівня емоційного зв`язку. Більше того, його син у своєму віці не розмовляє на такому рівні аби була можливість забезпечити між ними встановлення емоційного зв`язку.
Відповідач вважав, що запропонований ним порядок його участі у вихованні дітей забезпечить дотримання їх якнайкращих інтересів, що і є пріоритетним питанням під час вирішення цього спору.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 25 червня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено, визначено місце проживання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 211, 20грн.
Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково, визначено спосіб участі батька ОСОБА_1 у вихованні дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом: періодичних побачень батька з дітьми з 16 год. 00 хв. п`ятниці до 19 год. 00 хв. неділі тиждень через тиждень, починаючи облік першого тижня з дати набрання цим рішенням законної сили; періодичних побачень батька з дітьми з 16 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв. у вівторок та четвер кожного тижня; спільного відпочинку дітей з батьком у літній період тривалістю 14 календарних днів за попереднім погодженням з матір`ю ОСОБА_2 ; спільного святкування батьками разом з дітьми Днів народження дітей та Нового року; дистанційного спілкування батька з дітьми за допомогою аудіо та відеозв`язку кожного дня з урахуванням бажання дітей, їх стану здоров`я та навчального процесу.
Зобов`язано ОСОБА_2 завчасно повідомляти ОСОБА_1 про зміну місця проживання разом з дітьми. Встановлено, що за взаємною згодою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 можуть визначити додаткові дні для побачень батька з дітьми або змінювати встановлений графік з огляду на об`єктивні обставини (хвороба дітей або батьків, відрядження, тощо), але з врахуванням інтересів дітей та без відриву їх від навчального процесу, спортивних секцій, тощо. Відмовлено у задоволенні решти позовних вимог. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 211, 20грн.
Додатковим рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 21 серпня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 57 500грн; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 221 069грн.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Штіфонов П.С. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції фактичних обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Представник відповідача зазначає, що суд першої інстанції, під час розгляду справи, не встановив жодних обставин, які б свідчили про те, що спілкування відповідача з дітьми буде перешкоджати їх нормальному розвитку та дійшов висновку, що таке спілкування буде сприяти збереженню родинних стосунків між відповідачем та дітьми, їх повноцінному вихованню, задоволенню життєво важливих потреб та зростанню під опікою та відповідальністю обох батьків. Разом з цим, суд першої інстанції безпідставно обмежив права відповідача на участь у вихованні дітей, проігнорувавши спосіб визначний органом опіки та піклування Ірпінської міської ради від 01 листопада 2024 року № 112/7, як такий, що відповідає найкращим інтересам дитини та забезпечує рівність батьків на участь у вихованні дітей.
Представник відповідача посилається на те, що першочергово відповідач звертався до органу опіки та піклування після того як позивачка 09 січня 2024 року потайки забрала 

їх дітей та вивезла до міста Ірпінь, на підставі чого було прийнято рішення виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 27 лютого 2024 року № 30/9 про встановлення участі відповідача у спілкуванні з дітьми. У зв`язку з невиконанням позивачкою визначених цим висновком обов`язків, він повторно звернувся до органу опіки та піклування, надавши додаткові заяви щодо дій позивачки. Після цього, а також після прийняття судом його зустрічного позову, органом опіки і піклування, з урахуванням усіх обставин справи, і був складений зазначений висновок від 01 листопада 2024 року № 112/7, який є найбільш повним та узгоджується з діючим законодавством і практикою Верховного Суду. При цьому, висновок органу опіки та піклування Ірпінської міської ради № 61/16 від 28 травня 2024 року був складений на основі первісної позовної заяви та без врахування позиції відповідача.
Представник відповідача вважає, що протягом часу розгляду справи судом першої інстанції, змінились певні обставини, а разом з ними і позиція органу опіки та піклування, саме тому первісний позов не підлягав задоволенню, а зустрічний мав бути задоволений, оскільки їх вимоги є взаємовиключними.
Представник відповідача посилається на те, що суд першої інстанції допитав свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які підтвердили спроможність батька піклуватись про своїх дітей та охарактеризували відповідача як неординарного батька, який дуже любить своїх дітей. Крім того, суд першої інстанції, заслухав пояснення і доньки відповідача, яка в присутності психолога повідомила суду, що хоче жити половину часу з матір`ю, а половину з батьком, при цьому вона завжди чекає зустрічей з батьком, і після побачень з ним не хоче повертатись у маленьку квартиру матері, оскільки їй більше подобається жити у великому будинку, де вона і виросла. Однак, суд першої інстанції не врахував дані пояснення та не звернув увагу на те, що саме позивачка раптово змінила місце проживання дітей, нехтуючи їх бажаннями та інтересами.
Крім цього, представник відповідача зазначає, що посилання позивачки на вчинення щодо неї насильства є безпідставними, оскільки під час викликів поліції стосовно відповідача не було складено жодних адміністративних матеріалів, тоді як відносно позивачки складався протокол за статтею 183 КУпАП. Також, позивачка подала до суду недостовірні докази, а саме договір про оренду квартири, який нею не підписаний і датований 21 грудня 2023 року, тобто часом, коли вони ще проживали разом, а також акт про встановлення місця проживання, складений депутатом селищної ради, що містить явні ознаки фальсифікації, а саме незаповнені рядки, описки, розбіжності в датах.
Представник відповідача вважає, що своїми діями позивачка має на меті штучно сформувати негативне враження про відповідача, використовуючи при цьому провокації та штучне створення недостовірних доказів.
Також, представник відповідача звертає увагу, що саме відповідач оплачує дитячий садок для дітей, а менша дитина перебуває у цьому садку навіть у вихідні дні, тобто позивачка сама не проводить час з дітьми, і не дає змогу це робити відповідачу.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Усенко А.О. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що представником відповідача у апеляційній скарзі не зазначено, в чому полягає порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права; не зазначає в чому саме полягає неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи; не зазначає про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, тобто не зазначено підстав для скасування судового рішення, передбачених статтею 376 ЦПК України.
Представник позивачки вважає, що представник відповідача у своїй апеляційній скарзі лише здійснив власну оцінку наявних в матеріалах справи доказів. Зокрема, посилання представника відповідача на не прийняття до уваги висновку органу опіки 

та піклування від 1 листопада 2024 року № 112/7 є необґрунтованим, оскільки суд першої інстанції правильно вирішив спір, з урахування правових позиції Верховного Суду, яким встановлено першочерговість врахування якнайкращих інтересів дитини, що має ключове значення при вирішенні такого спору, при цьому рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання.
Представник позивачки зазначає, що суд першої інстанції надав належну оцінку показам свідків, які дійсно зазначали, що відповідач гарно ставиться до дітей, однак жоден з них не повідомив суду обставин, які б свідчили про наявність обставин, які унеможливлюють проживання дітей з матір`ю. Так само, суд оцінив пояснення доньки відповідача, однак звернув увагу, що дитина зазначала, що бажає проживати як з батьком так і матір`ю.
Також, представник позивачки вважає безпідставним посилання представника відповідача на штучне створення позивачкою доказів, оскільки кожен з наявних в матеріалах справи доказів був належним чином оцінений судом, зокрема докази, що доводять факт оренди позивачкою квартири та проживання в ній.
Крім цього, представник позивачки зазначає, що питання проводження позивачкою часу з дітьми, їх виховання та умов відвідування молодшим сином позивачки дитячого садочку не входить до предмету доказування у даній справі.
Представник позивачки вважає, що встановлений судом першої інстанції спосіб участі відповідача у вихованні дітей у повній мірі здатний забезпечити встановлення та збереження емоційного зв`язку останнього з дітьми. 

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Усенко А. О. просить додаткове рішення в частині стягнення з позивачки судових витрат в розмірі 221 069грн скасувати частково та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 80 911, 25грн, в іншій частині додаткове рішення залишити без змін.
Представник позивачки посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції фактичних обставин справи та порушення норм процесуального права.
Представник позивачки зазначає, що суд першої інстанції, задовольняючи заяву представника відповідача про розподіл судових витрат у повному обсязі, не врахував, що зустрічні позовні вимоги відповідача були задоволені частково, а саме з 11 позовних вимог задоволено лише 4, що становить 36 % від загальної кількості заявлених відповідачем вимог.
Представник позивачки вважає, що суд першої інстанції порушив вимоги статті 141 ЦПК України, у якій зазначено, що в разі часткового задоволення позовних вимог, судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Штіфонов П.С. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, додаткове рішення без змін, посилаючись на те, що апеляційну скаргу на додаткове рішення суду було подано поза межами строку на апеляційне оскарження, хоча представник позивачки не заперечує наявності підстав для стягнення з останньої судових витрат на користь відповідача, однак нею зроблено помилковий висновок про те, що відповідачем у зустрічному позові було заявлено 11 різних позовних вимог, оскільки фактично він заявив лише одну вимогу про визначення його участі у вихованні дітей, яка була задоволена судом першої інстанції, хоч і в іншій редакції, ніж просив відповідач.
Треті особи, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду апеляційних скарг шляхом направлення судових повісток-повідомлень до електронних кабінетів (с.с.12, 13 т.6), своїх представників у судове засідання не направили, клопотання про відкладення судового розгляду не подали, тому колегія суддів 

провела судовий розгляд у їх відсутність відповідно до положень статті 372 ЦПК України.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення відповідача ОСОБА_1 та його представників - адвокатів Трофимчук С.А. і Штіфонова П.С., які підтримали апеляційну скаргу на рішення суду та заперечували проти задоволення апеляційної скарги на додаткове рішення, пояснення позивачки ОСОБА_2 та її представника - адвоката Усенко А.О., які просили залишити рішення суду без змін, та задовольнити апеляційну скаргу на додаткове рішення, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг та відзивів до них, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Суд встановив, що 14 квітня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб (актовий запис №485). У шлюбі народилися двоє дітей: донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
ОСОБА_1 орендує будинок у котеджному містечку « Северинівка » Макарівського району Київської області ( АДРЕСА_3 ) за низкою послідовних договорів оренди починаючи з 01 жовтня 2018 року. 
ОСОБА_2 з 21 грудня 2023 року орендує квартиру в АДРЕСА_1 ), де проживає разом з дітьми.
ОСОБА_2 не має судимостей, не перебуває в розшуку, наркологічних протипоказань для опіки та піклування не виявлено. З 21 грудня 2023 року є фізичною особою-підприємцем. 09 січня 2024 року та 02 квітня 2024 року зверталася до органів Національної поліції із заявами щодо агресивної поведінки та вчинення домашнього насильства з боку відповідача.
ОСОБА_1 працює директором ТОВ «НВФ «Елна» з гнучким графіком роботи. Матеріали справи містять докази його фактичної участі в утриманні дітей: оплата послуг няні, дитячого садка, перерахування коштів матері на утримання дітей, придбання одягу, взуття, оплата медичних обстежень. За актом обстеження від 25 січня 2024 року, у будинку батька для дітей створено належні умови: донька має власну кімнату, на закритій території наявна інфраструктура для розвитку дітей; батько активно проводить з ними час, відвідує музеї, цирки, веде здоровий спосіб життя.
Орган опіки та піклування Ірпінської міської ради (висновок від 28 травня 2024 року №61/16) визнав за доцільне визначити місце проживання дітей з матір`ю як таке, що відповідає найкращим інтересам дітей.
Виконавчий комітет Ірпінської міської ради двічі визначав порядок участі батька у вихованні дітей: рішенням від 27 лютого 2024 року №30/9 та уточненим рішенням від 01 листопада 2024 року №112/7, яким встановлено почерговий графік перебування дітей із кожним із батьків (три дні з батьком / п`ять днів з матір`ю, та чотири дні з батьком / два дні з матір`ю - у тижні, що чергуються), а також порядок літнього відпочинку, святкування днів народження та дистанційного спілкування.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що зважаючи на висновок органу опіки та піклування Ірпінської міської ради від 28 травня 2024 року №61/16, малолітній вік дітей, а також те, що діти тривалий час проживають з матір`ю у звичних для них умовах, ставлення матері до виконання своїх батьківських обов`язків, відсутність обставин, які б унеможливлювали проживання дітей з матір`ю, проживання батька окремо, суд дійшов висновку про можливість визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з матір`ю.
Частково задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що не було встановлено жодних обставин, які б свідчили про те, що спілкування відповідача з дітьми буде перешкоджати нормальному розвитку дітей, у зв`язку 

з чим суд переконаний, що таке спілкування буде сприяти збереженню родинних зв`язків між батьком та дітьми, їх повноцінному вихованню, розвитку дітей, задоволенню життєво важливих потреб, зростанню під опікою і відповідальністю обох батьків. Безпосередня участь відповідача у вихованні дітей, регулярне спілкування між ними не лише забезпечить реалізацію батьківських прав ОСОБА_1 , а також буде відповідати інтересам дітей.
Також суд враховував інтереси дітей, а також інтереси відповідача та позивачки, оскільки такий чітко визначений графік зустрічей не порушить режиму дня та навчання дітей, не буде відривати їх від звичайного середовища, не заважатиме нормальному їх спілкуванню, створюватиме сприятливі умови психічного розвитку дітей та при цьому не порушить принципу рівності прав батьків при участі у їх вихованні, спілкуванні та виключить будь-які невизначеності щодо часу та місця проведення зустрічей.
Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.
Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».
Частина перша статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, зазначає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
За змістом статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток 

дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці
забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Верховний Суд у постанові від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19 визначив базові елементи, які підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини, а саме: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту. При вирішенні цієї категорії спорів також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини.
У постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 Верховний Суд зазначив, що «при вирішенні питання про визначення місце проживання дитини суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема щодо обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».
Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Окрім прав батьків стосовно дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про права дитини не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
У рішенні Європейського суду з прав людини «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року зазначено, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, 

що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й передусім повинні бути визначені інтереси дитини у разі існування спору щодо опіки на нею, а вже тільки потім - права її батьків.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
У зв`язку із зазначеним, при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Коли батьки перебувають у рівних умовах, мають однакове ставлення до своїх батьківських обов`язків та в разі однакової прихильності дитини до обох батьків, місце проживання дитини має бути визначено з тим із батьків, яким створено більш сприятливі умови для проживання дитини (постанова Верховного Суду від 06 червня 2019 року в справі № 495/2106/17).
Установивши, що малолітні діти тривалий час проживають з матір`ю у звичних для них умовах, те, що позивачка належним чином виконує свої батьківські обов`язки, враховуючи висновок Органу опіки та піклування Ірпінської міської ради від 28 травня 2024 року, наявність облаштованого житлового приміщення для дітей, позитивну характеристику матері, її участь у вихованні дітей та ставлення до них, забезпечення дітей всім необхідним, та, виходячи із найкращих інтересів дітей, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про визначення місця проживання дітей разом з матір`ю.
Розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків, суд першої інстанції надав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, що підтверджують ставлення сторін до виконання своїх батьківських обов`язків, врахував тривале проживання малолітніх дітей разом з матір`ю, а також висновок органу опіки та піклування та дійшов обґрунтованого висновку, що визначення місця проживання малолітніх дітей, разом з матір`ю відповідає інтересам дитини.

Колегія суддів погоджується з тим, що на момент розгляду справи, з огляду на встановлені судом першої інстанції обставини, вік дітей, створення позивачкою усіх умов для повноцінного та гармонійного розвитку дітей відповідного віку, а також ураховуючи нездатність сторін знайти порозуміння у питаннях розподілу батьківського часу, визначення місця проживання малолітніх дітей разом з матір`ю відповідатиме якнайкращим інтересам дітей.
Батько безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дітей, має право та обов`язок піклуватися про їх здоров`я, розвиток, проводити з дітьми необхідну кількість часу, незалежно від того, з ким вони будуть проживати більшість часу. Визначення місця проживання дітей з одним з батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків, що мають усвідомлювати обоє з батьків.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 26 серпня 2025 року в справі № 753/18526/21.
Таким чином доводи відповідача про те, що суд безпідставно обмежив його права на участь у вихованні дітей є необґрунтованими.
Більше того, колегія суддів наголошує, що батьки мають співпрацювати у забезпеченні належного контакту між кожним з них з дітьми, встановлення можливості спілкування та спільного проведення часу. У разі істотної зміни обставин сторони мають право ініціювати визначення іншого порядку батьківської опіки щодо дітей, зокрема спільної батьківської опіки, про що неодноразово вказував Верховний Суд (зокрема, постанови Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 750/9620/20, від 04 жовтня 2023 року у справі № 208/4667/20, від 14 грудня 2022 року у справі № 742/2571/21, від 10 січня 2024 року у справі № 183/3958/20, від 16 лютого 2024 року у справі № 465/6496/19).
Доводи апеляційної скарги щодо договору оренди та про те, що позивачка не має власного житла, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дітей, оскільки суду надано докази, що позивачка має постійне місце проживання, яке має всі необхідні умови для проживання дітей, а наявність житла у власності не є обов`язковою підставою для задоволення або відмови у задоволенні вимог про визначення місця проживання дитини, так як суди при визначенні місця проживання дитини перш за все беруть до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, у тому числі обов`язків по вихованню дитини, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини та повинні виходити із якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Натомість матеріально-побутове забезпечення батьків судами враховується, але не є визначальним, а тому наявність більшого будинку у відповідача не має вирішального значення. 
Подібний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 463/3301/16-ц.
Твердження відповідача про те, що суд першої інстанції безпідставно проігнорував рішення виконавчого комітету від 01 листопада 2024 року №112/7, є безпідставними, оскільки суд прямо зазначав про врахування вказаного висновку, а також тому, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).
Суд першої інстанції встановив, що задоволення зустрічних позовних вимог у повному обсязі фактично нівелює первісні позовні вимоги, оскільки створює випадок почергового повноцінного проживання малолітніх дітей у одного з батьків, що в свою чергу породить значні складнощі в житті дітей, не задовольнить потребу дітей у спокійному та стійкому середовищі та не відповідатиме їх найкращим інтересам, оскільки малолітні діти будуть вимушені кожні кілька днів змінювати місце свого проживання, адаптуватись до обставин, які у зв`язку з цим виникатимуть, та зазнаватимуть 

невиправданого стресу.
Подібну позицію висловив Верховний Суд у своїй постанові від 25 вересня 2025 року в справі № 756/11925/23.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, а не самостійною підставою для визначення порядку проживання. Саме тому запропонований скаржником режим почергового перебування дітей, хоча й формально забезпечує рівний розподіл часу між батьками, але не відповідає критерію найкращих інтересів дітей з огляду на їх малолітній вік та потребу у спокійному та стійкому середовищі. Відповідачем суду не було надано доказів, які б спростували встановлені судом обставини.
Враховуючи, що місце проживання дітей вже визначено з матір`ю, подальше запровадження рівного поділу тижня між батьками порушує цю стабільність та суперечить принципу, згідно з яким рівність прав батьків не може тлумачитися на шкоду інтересам дітей. 
З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачка надала належні та достатні докази у підтвердження своїх доводів, що вона піклується про фізичне та духовне виховання малолітніх дітей, створила належні умови для їх проживання та розвитку, а відтак подальше проживання дітей з матір`ю та визначений судом першої інстанції спосіб участі батька ОСОБА_11 у вихованні дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 шляхом періодичних побачень, спільного відпочинку, дистанційного спілкування буде відповідати найкращим інтересам дітей. 
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи, правильно застосував норми матеріального права, тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду не встановлені.

Переглядаючи додаткове рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про наступне.

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, 

які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний
опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат за умови, що буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року в справі № 751/3840/15, наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Суд враховує заперечення позивача, а також те, що позовні вимоги були задоволені частково, оскільки судом визначено порядок участі відповідача у вихованні та спілкуванні з дитиною, який відрізняється від запропонованого позивачем та сформований судом з урахуванням найкращих інтересів дітей, висновку органу опіки та піклування, а також встановлених під час розгляду справи обставин.
Оцінюючи заявлені витрати на професійну правничу допомогу, суд бере до уваги 

характер та складність спору, обсяг підготовлених процесуальних документів, кількість та тривалість судових засідань, фактичний обсяг виконаних представником робіт, а також час, який об`єктивно був необхідний для надання правничої допомоги у цій справі.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що заявлений представником відповідача розмір витрат на професійну правову допомогу є явно завищеним, заявлені витрати не є співмірними із характером виконаної роботи та фактичним обсягом наданих послуг та підлягає зменшенню.
З огляду на принципи справедливості, розумності та пропорційності, а також враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд доходить висновку про необхідність зменшення розміру стягнених з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу до 80 911, 25грн, що відповідає критеріям реальності, необхідності та співмірності таких витрат обставинам даної справи. 
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні додаткового рішення неправильно застосував норми матеріального права, допустив порушення норм процесуального права, не врахувавши заперечення позивачки, тому рішення суду підлягає зміні.
Керуючись статями 367, 374, 375, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Штіфонова Павла Сергійовича залишити без задоволення, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 червня 2025 року - без змін.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Усенко Аліни Олександрівни задовольнити частково.
Додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 серпня 2025 року змінити, зменшивши розмір витрат на правову допомогу, які стягнуті з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , з 221 069грн до 80 911грн 25коп.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 10 липня 2026 року

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук