Київський районний суд м. Полтави 

Справа № 552/1642/26 
Провадження №2/552/1830/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.08.2026 Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого – судді Самсонової О.А.,
секретар судового засідання – Хрипунова Т.В.,

учасники справи та їх представники:
позивач – ОСОБА_1 , 
представник позивача – адвокат Сікорська Ольга Миколаївна,
відповідач – ОСОБА_2 ,
представник відповідача – адвокат Оніпко Євген Анатолійович, 
третя особа – ОСОБА_3 ,

розглянувши цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів.
В заяві позивач зазначив, що 05.12.2024 згідно рішення Київського районного суду м. Полтави по справі № 552/4751/24 з позивача на користь ОСОБА_2 були стягнуті аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/8 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця на час навчання, але не більше, ніж до досягнення 23 років, починаючи з 05.08.2024. 
Проте, з 02.07.2025 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відрахований зі складу студентів Відокремленого структурного підрозділу «Полтавський фаховий коледж нафти і газу Національного університету «Полтавська політехніка імені Юрія Кондратюка» за невиконання індивідуального навчального плану.
Тому позивач просив суд звільнити ОСОБА_1 від сплати аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/8 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця на час навчання, але не більше, ніж до досягнення 23 років, починаючи з 05.08.2024, які стягуються на підставі рішення Київського районного суду м. Полтави від 05.12.2024 по справі № 552/4751/24. 
Ухвалою судді Київського районного суду м. Полтави від 23 березня 2026 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідач ОСОБА_2 надала відзив на позовну заяву, у якому проти позовних вимог заперечила (а.с. 36-38).
У відзиві зазначила, що позивач обмежив свою доказову базу виключно наказом про відрахування ОСОБА_3 з конкретного українського коледжу. При цьому позивач не надав жодних доказів того, що навчання його сина припинилося взагалі, тобто що ОСОБА_3 не навчається і не перебуває в процесі вступу до іншого навчального закладу.
18.04.2024 р. між ОСОБА_2 та ТОВ «Едукейт Едженсі» (м. Ужгород) укладено Договір № 2550 на надання повного комплексу послуг з організації вступу до навчального закладу у Республіці Словаччина для ОСОБА_3 як особи, законним представником якої виступала ОСОБА_2 . 
Вже 06.05.2024 р., через 18 днів після укладення договору, ОСОБА_3 отримав офіційне рішення за № 7396/322/2024 D-FF, підписане деканом Філософського факультету Прешовського університету у Прешові (Presovska Univerzita v Presove, Filozoficka Fakulta), про умовне зарахування на денну бакалаврську програму «Політологія» в галузі «Політичні науки» на навчальний рік 2024/2025. 
Вказаним рішенням встановлено конкретну дату запису на перший рік навчання: 12 вересня 2024 року о 10:00 у приміщенні університету (м. Прешів, Словаччина). 
Рішення підписано деканом факультету проф. ОСОБА_4 (prof. PhDr. Beata Balogova, PhD., MBA) та скріплено гербовою печаткою університету. 
Отже, ОСОБА_3 не просто готувався до вступу — він був офіційно зарахований до університету Словаччини за чотирнадцять місяців до дати відрахування з українського коледжу. 
Станом на 02.07.2025 р. - дату видачі наказу про відрахування - навчальний рік 2024/2025 у Прешовському університеті вже завершився: ОСОБА_3 пройшов перший рік навчання у Словаччині та перебував у літніх канікулах перед другим роком. 
Відрахування з українського коледжу є закономірним наслідком фактичного переїзду та навчання за кордоном, а не доказом припинення освіти.
Отже, навчання ОСОБА_3 не припинялось: воно було перенесено з України до Словаччини. 
Позивач не подав жодного доказу того, що ОСОБА_3 відраховано зі словацького університету або що він припинив навчання там.
Тому відповідач просила суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
Інші заяви та клопотання від учасників справи суду не надходили.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, уповноваживши адвоката Сікорську О.М. представляти його інтереси в суді.
Представник позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити. При цьому посилалась на обставини, викладені в позовній заяві. 
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, уповноваживши адвоката Оніпка Є.А. представляти її інтереси в суді.
Представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив в повному обсязі. в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, в їх задоволенні просив відмовити. При цьому посилався на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву.
Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання також не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи.
Враховуючи відсутність підстав, передбачених ст. 223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути сперву за відсутності осіб, що в судове засідання не з`явились.

Судом встановлено, що сторони, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 05 грудня 2024 року у справі №552/4751/24 частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина. Який продовжує навчання.
Зазначеним рішенням стягнуто з  ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/8 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно на час навчання, але не більше, ніж до досягнення 23 років, починаючи з 05.08.2024.
Рішення набрало законної сили 07 січня 2025 року.
Аліменти з позивача було стягнуто у зв`язку з тим, що його повнолітній син продовжував навчання на денній формі навчання Відокремленого структурного підрозділу «Полтавський фаховий коледж нафти і газу Національного університету «Полтавська політехніка імені Юрія Кондратюка».
Відповідно до ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.
У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та своїх повнолітніх дітей).
Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
Як підтверджується копією наказу Полтавського фахового коледжу нафти і газу Національного університету «Полтавська політехніка імені Юрія Кондратюка» від 02 липня 2025 року №290 студента ОСОБА_3 відраховано з числа студентів коледжу механічного відділення групи ІТ-3-1 третього курсу, денної форми навчання за рахунок видатків державного бюджету спеціальності 121 Інженерія програмного забезпечення, освітньо-професійної програми «Інженерія програмного забезпечення» за невиконання індивідуального навчального плану згідно з п. 5.2. Положення про відокремлений структурний підрозділ Полтавський фаховий коледж нафти і газу Національного університету «Полтавська політехніка імені Юрія Кондратюка», затвердженого наказом Національного університету імені Юрія Кондратюка №61 від 11.04.2022 (а.с. 8).
З відрахуванням ОСОБА_3 з навчального закладу право на утримання від батьків було ним втрачено.
Тому з дня відрахування ОСОБА_3 з навчального закладу відпали підстави для стягнення аліментів на його утримання з відповідача.
При цьому та обставина, що ОСОБА_3 продовжує навчання у навчальному закладі за межами України, долученими до справи доказами не підтверджується.
Так, відповідачем на підтвердження факту навчання ОСОБА_3 у навчальному закладі у Словаччині надано копію документу, складеного іноземною мовою.
Також до справи додано переклад цього доказу, виконаний адвокатом Оніпком Є.А., представником відповідача.
Проте, вказані документи не є належними доказами факту продовження ОСОБА_3 навчання, оскільки вони належним чином не перекладені українською мовою та не засвідчені в порядку, встановленому ст. 79 Закону України «Про нотаріат».
Відповідну правову позицію сформулював та неодноразово підтверджував Верховний Суд у своїй практиці.
Зокрема, у постанові від 13 травня 2026 року у справі № 922/3866/25 Верховний Суд зазначив, що мова, якій державою надано правовий статус обов`язкового засобу спілкування у публічних сферах суспільного життя, є державною (офіційною) мовою.
Конституцією України статус державної мови надано українській мові (ч. 1 ст. 10).
У рішеннях Конституційного Суду України від 14.12.1999 № 10-рп/99 та від 14.07.2021 № 1-р/2021 зазначено, що українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом.
Згідно із ч. 1 ст. 12 Закону України «Про судоустрій і статус судів» судочинство і діловодство в судах України провадиться державною мовою.
У п. 5.2 Рішення Конституційного Суду України від 22.04.2008 № 8-рп/2008 зазначено, що державною мовою здійснюються ведення судового процесу, складання судових документів та інші процесуальні дії і відносини, що встановлюються між судом та іншими суб`єктами на всіх стадіях розгляду і вирішення адміністративних та цивільних справ.
Тобто необхідність використання української мови, зокрема і в роботі судів, унормовано чинним законодавством.
За ч. 6 ст. 13 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації державної і комунальної форм власності беруть до розгляду документи, складені державною мовою, крім випадків, визначених законом.
Будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, мають визначення доказів (ст. 73 ГПК України).
Як встановлено, ч. 1 ст. 91 ГПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (ч. 2 ст. 86 ГПК України).
За змістом статей 76, 77, 78 докази мають бути належними, допустимими та достовірними і кожний доказ суд оцінює окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Тож для здійснення оцінки письмових доказів суд повинен розуміти зміст таких документів, що дозволить виявити суперечливості, забезпечить узгодженість дій усіх учасників процесу та дотримання верховенства права.
Тобто процесуальні документи, що подаються до суду і можуть бути предметом судового розгляду, повинні бути викладені українською (державною), зрозумілою суду мовою.
Згідно із ч. 2, 4, 5 ст. 91 ГПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.
При цьому до письмових доказів, викладених іноземною мовою, повинні додаватися переклади українською мовою, засвідчені належним чином. Вірність перекладу документів юридичного характеру повинна бути нотаріально засвідченою в порядку ст. 79 Закону України «Про нотаріат».
Пунктом 2 гл. 8 р. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (далі - Порядок № 296/5), визначено: якщо нотаріус не знає відповідних мов (однієї з них), переклад документа може бути зроблено перекладачем, справжність підпису якого засвідчує нотаріус за правилами, передбаченими цим Порядком. Переклад має бути зроблений з усього тексту документа, що перекладається, і закінчуватися підписами. Під текстами оригіналу та перекладу вміщується підпис перекладача у разі здійснення перекладу перекладачем. Посвідчувальний напис викладається під текстами документа і перекладу з нього. Переклад, розміщений на окремому від оригіналу чи копії аркуші, прикріплюється до нього, прошнуровується і скріплюється підписом нотаріуса і його печаткою.
Отже, докази, не перекладені з іноземної мови на українську мову та не засвідчені належним чином в порядку ст. 79 Закону України «Про нотаріат», не є належними документами, оскільки вони не оформлені в установленому законом порядку.
На підставі викладеного, документ, складений іноземною мовою, та переклад його українською мовою, що виконаний представником відповідача, не є належними доказами, а тому не приймаються судом.
Інші докази, долучені відповідачем до матеріалів справи, також не підтверджують факту навчання ОСОБА_3 в іншому навчальному закладі, ніж той, з якого його відраховано.
Зокрема, договір №2550 на надання інформаційно-консультаційних послуг, укладений 18 квітня 2024 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Едукейт Едженсі» та ОСОБА_2 , та відповідно до якого виконавець за дорученням замовника зобов`язується надати інформаційно-консультаційні послуги щодо умов та порядку вступу в обрані замовником навчальні заклади, з метою вступу до обраного навчального закладу замовника або особи, законним представником якої він виступає (донька, син, падчерка, пасинок), а замовник зобов`язується провести оплату за надані йому послуги у строки, порядку та на умовах, що передбачені договором.
Тобто, згідно даного договору надаються лише консультаційні послуги щодо вступу на навчання, але не підтверджується чи такий вступ на навчання відбувся (а.с.77-80).
Крім того, як вбачається з рішення Київського районного суду м.Полтави від 05 грудня 2024 року у справі №552/4751/24, ОСОБА_2 , звернувшись 26 липня 2024 року до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів, вказувала, що її син ОСОБА_3 , 2006 року народження, проживає з нею, знаходиться на її утриманні, навчається, є студентом 2 курсу денної форми навчання відокремленого структурного підрозділу «Полтавський фаховий коледж нафти та газу Національного університету «Полтавська політехніка імені Ю.Кондратюка».
Тобто про те, що син навчається за кордоном, ОСОБА_2 не вказувала, хоча заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_1 про звільнення від сплати аліментів, представник відповідача вказує, що вже з 06 травня 2024 року ОСОБА_3 отримав рішення навчального закладу про зарахування на навчання.
Як передбачено ч. 1 та 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України с уд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Таким чином, розглядаючи справу на підставі наявних у ній доказів, суд встановив, що ОСОБА_3 з 02 липня 2025 року відрахований з навчального закладу, а саме Полтавського фахового коледжу нафти і газу Національного університету «Полтавська політехніка імені Юрія Кондратюка», і доказів того, що він навчається в іншому навчальному закладі сторонами до матеріалів справи не додано.
Оскільки згідно ст.199 СК України право повнолітніх дочки, сина на утримання від батьків нерозривно пов`язано з фактом продовження ними навчання, і у зв`язку з цим потреби матеріальної допомоги, то припинення навчання тягне за собою припинення права на утримання.
У зв`язку з цим суд приходить до висновку про наявність підстав для звільнення ОСОБА_1 від сплати аліментів на утримання його повнолітнього сина ОСОБА_3 .
При цьому стягнення аліментів слід припинити з дня відрахування ОСОБА_3 з навчального закладу, оскільки до цього він продовжував навчання, а тому мав право на утримання від батьків.
Тому суд не вбачає підстав для звільнення позивача від сплати аліментів у період до 02 липня 2025 року.
Таким чином позов підлягає до часткового задоволення.
Керуючись ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд –

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів задовольнити частково.
Припинити з 02 липня 2025 року стягнення з ОСОБА_1 аліментів, які були стягнуті на підставі рішення Київського районного суду м.Полтави від 05 грудня 2024 року у справі №552/4751/24 на користь ОСОБА_2 на утримання повнолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/8 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно на час навчання.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний термін з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , проживаючий: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 , проживаюча: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ,
третя особа – ОСОБА_3 , проживаючий: АДРЕСА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Повний текст рішення складено 24.08.2026.

Головуючий   (підпис) О.А.Самсонова