ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА _01054, _м.Київ, _вул.Б.Хмельницького,44-В, _тел. _(044) _334-68-95, _E-mail: _inbox@ki.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
31.07.2026 | Справа № 910/5955/26

Господарський суд міста Києва у складі судді Кирилюк Т.Ю. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без виклику представників сторін матеріали господарської справи
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ідеал Буд» 
до Військової частини НОМЕР_1 та Міністерства оборони України 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Державна казначейська служба України
про стягнення 914 571,59 грн.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Ідеал Буд» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 та Міністерства оборони України про стягнення 914 571,59 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на обов`язок відповідача-1, як власника транспортного засобу під керуванням водія, винного у вчиненні ДТП, відшкодувати шкоду, завдану позивачу.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.05.2026 позовну заяву залишено без руху, встановлено строк та спосіб усунення недоліків.
Позивачем 26.05.2026 сформовано у системі «Електронний суд» (зареєстровано 27.05.2026) заяву про усунення недоліків позовної заяви. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.06.2026 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Державну казначейську службу України, встановлено учасникам справи строки для подачі заяв по суті справи.
Відповідач-2 сформував 15.06.2026 у системі «Електронний суд» відзив на позов, яким повністю заперечив позовні вимоги.
Відповідач-1 сформував 18.06.2026 у системі «Електронний суд» клопотання про продовження процесуального строку для надання відзиву на позов.
Позивач 18.06.2026 сформував у системі «Електронний суд» заперечення на подану відповідачем-1 заяву.
Відповідач-1 сформував 19.06.2026 у системі «Електронний суд» клопотання про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Моторно транспортне страхове бюро України, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Граве Україна» та ОСОБА_1 .
Позивачем 23.06.2026 сформовано у системі «Електронний суд» заперечення проти поданих клопотань про залучення третіх осіб.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2026 задоволено клопотання Військової частини НОМЕР_1 та продовжено строк на подачу відзиву на позов до 26.06.2026.
Позивачем сформовано у системі "Електронний суд" 20.06.2026 (22.06.2026 зареєстровано) та 22.06.2026 (23.06.2026 зареєстровано) відповідь на відзив відповідача-2 та заперечення проти клопотань про залучення третіх осіб.
Судом розглянуто та відмовлено у задоволенні клопотань про залучення третіх осіб у справі з огляду на їх необґрунтованість.
Відповідачем-1 сформовано 26.06.2026 у системі "Електронний суд" відзив, яким позовні вимоги повністю заперечено.
Позивачем 30.06.2026 сформовано у системі "Електронний суд" відповідь на відзив відповідача-1.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 26.02.2026 у справі № 752/845/26 водія автомобіля Hundai H200 державний номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні 04.01.2026 у місті Києві на Столичному шосе адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що мало наслідком пошкодження автомобіля Toyotya Land Cruiser 300 державний номерний знак НОМЕР_3 . 
На час дорожньо-транспортної пригоди автомобіль Toyotya Land Cruiser 300 державний номерний знак НОМЕР_3 було забезпечено страховим покриттям відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії № 23176795 (ліміт відповідальності за шкоду майну - 250 000,00 грн.), укладеного позивачем, як власником транспортного засобу та Приватним акціонерним товариством «СК «Граве Україна», як страховиком. 
Відповідно до частини першої статті 18 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (в редакції, станом на момент ДТП) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум та згідно з умовами, зазначеними у внутрішньому договорі страхування, зобов`язаний у встановленому цим Законом порядку здійснити страхову виплату у зв`язку із шкодою, заподіяною внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю та/або майну потерпілої особи, або прийняти обґрунтоване рішення про відмову в її здійсненні.
Згідно з абзацами 1-2 частини 1 статті 19 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі дорожньо-транспортної пригоди, що сталася за участю лише двох забезпечених транспортних засобів або за участю лише двох транспортних засобів, з яких забезпеченим є транспортний засіб, власником якого є потерпіла особа, і в якій потерпілій особі заподіяно шкоду виключно у вигляді пошкодження або фізичного знищення такого транспортного засобу, потерпіла особа має право на пряме врегулювання страхового випадку.
Пряме врегулювання страхового випадку передбачає виконання страховиком потерпілої особи визначених цим Законом прав і обов`язків страховика відповідальної особи щодо розгляду заяви про страхову виплату, прийняття рішення за результатами її розгляду та здійснення страхової виплати в разі прийняття відповідного рішення.
Позивач 05.01.2026 повідомив страховика - Приватне акціонерне товариство «СК «Граве Україна» про дорожньо-транспортну пригоду внаслідок якої завдано пошкоджень забезпеченому автомобілю Toyotya Land Cruiser 300 державний номерний знак НОМЕР_3 та просив здійснити виплату страхового відшкодування.
Приватним акціонерним товариством «СК «Граве Україна» перераховано позивачу, як потерпілій особі, страхове відшкодування за пошкодження автомобіля Toyotya Land Cruiser 300 державний номерний знак НОМЕР_3 у розмірі 250 000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією від 09.04.2026 № 0409139475 з призначенням платежу - "стр. від. ТОВІДЕАЛБУД авт. НОМЕР_3 по стр.акту № ПВЗ-П228619643ГУ235946795.1/КОS без ПДВ" (копія долучена до матеріалів справи). 
Таким чином, Приватним акціонерним товариством «СК «Граве Україна» було відшкодовано позивачу 250 000,00 грн. у межах полісу № 23176795.
Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про відшкодування шкоди у розмірі 914 571,59 грн.
Згідно з частиною 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до частини 1 статті 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі №426/16825/16-ц зроблено висновок, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Тлумачення частини 1 статті 1172 Цивільного кодексу України свідчить, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, настає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.
Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Відповідно до Постанови Голосіївського районного суду міста Києва від 26.02.2026 у справі № 752/845/26 винною особою є ОСОБА_1 . 
Відповідач-1 підтвердив, що зазначена особа є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 та станом на момент ДТП, згідно з наказом командира від 21.10.2025 перебував у визначеному позиційному районі військової частини НОМЕР_4 , а автомобіль, яким керував ОСОБА_1 Hundai H200 державний номерний знак НОМЕР_2 , знаходився у відповідача-1 в оперативному управлінні (сторінки 2-3 відзиву).
Частиною 4 статті 165 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.
Згідно з частиною 4 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби.
Відповідно до статті 3 Закону України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України" суб`єктами господарської діяльності у Збройних Силах України є військові частини, заклади, установи та організації Збройних Сил України, які утримуються за рахунок коштів Державного бюджету України, ведуть відокремлене господарство, мають кошторис надходжень та видатків, рахунки в установах банків, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням. Відповідно до частини другої статті 14 Закону України "Про Збройні Сили України" земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування. Водночас відповідно до статті 4 Закону України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України" реєстрація військових частин як суб`єктів господарської діяльності здійснюється в особливому порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно з статтею 15 Закону України "Про Збройні Сили України" фінансування Збройних Сил України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Фінансування Сил спеціальних операцій Збройних Сил України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, які виділяються Міністерству оборони України окремим рядком на утримання Сил спеціальних операцій Збройних Сил України, а також інших джерел, передбачених законодавством. Фінансування Збройних Сил України може здійснюватися додатково за рахунок благодійних пожертв фізичних та юридичних осіб у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Фінансування витрат Міністерства оборони України на виконання завдань, до яких можуть залучатися з`єднання, частини і підрозділи Збройних Сил України, визначених частиною третьою статті 1 цього Закону, здійснюється Кабінетом Міністрів України за рахунок коштів, що виділяються у встановленому законом порядку на виконання цих завдань, або додаткових коштів (надходжень).
При цьому, відповідно до статті 8 Закону України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України" кошти, одержані від здійснення військовими частинами господарської діяльності, зараховуються до Державного бюджету України та використовуються виключно на національну оборону відповідно до кошторису Міністерства оборони України.
Крім того, відповідно до статті 5 цього Закону за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань, а також за шкоду і збитки, заподіяні довкіллю, правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором. Військова частина як суб`єкт господарської діяльності за своїми зобов`язаннями відповідає коштами, що надходять на її рахунок по відповідних статтях кошторису (крім захищених статей), а в разі їх недостатності відповідальність за зобов`язаннями військової частини несе Міністерство оборони України. Стягнення за зобов`язаннями військової частини не може бути звернено на майно, за нею закріплене.
Отже, військова частина не може мати достатнього рівня майнової самостійності, який є необхідним для учасника цивільних відносин (частина перша статті 1 Цивільний кодекс України). Тому військова частина не може вважатися учасником цивільних правовідносин (юридичною особою) в розумінні Цивільного кодексу України, а відтак не є самостійним суб`єктом господарських правовідносин. Та обставина, що відповідно до частини третьої статті 5 Закону України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України" військова частина за своїми зобов`язаннями відповідає коштами, що надходять на її рахунок по відповідних статтях кошторису (крім захищених статей), не свідчить про її майнову самостійність, наявність в неї статусу юридичної особи та здатність бути позивачем та відповідачем в суді, а свідчить про те, що по деяких статтях кошторису, призначених для цього, з рахунків військової частини можуть бути сплачені кошти у зв`язку з господарською діяльністю, яка здійснюється державою через військову частину.
Відповідно до статті 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. При цьому під органом державної влади слід розуміти не тільки суб`єкта владних повноважень, а будь-яку організацію, через яку держава здійснює діяльність, оскільки наявність чи відсутність у організації владних повноважень не має значення у цивільних правовідносинах, оскільки відповідно до частини першої статті 1 ЦК України вони засновані, зокрема, на юридичній рівності їх учасників.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 (пункт 8.5) та від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 80)).
Крім того, у судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (постанова Верховного Суду від 27.02.2019 у справі №761/3884/18 (пункт 35), від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 27)). 
Тому, наявність чи відсутність у органу, через який діє держава, статусу юридичної особи, значення не має (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81)).
Таким чином, фактичним відповідачем у справі, що переглядається, є не військова частина та Міністерство оборони України, а держава, з якої і належить стягнути грошові кошти.
Наведене у сукупності  свідчить, що грошові кошти не можуть примусово стягуватись з військової частини, причому як з точки зору інтересів обороноздатності держави, так і з точки зору інтересів осіб, які вступають у відносини з державою.
З одного боку, відповідно до статті 3 Закону України "Про Збройні Сили України" військові частини входять до структури Збройних Сил України. Відповідно до статті 1 цього Закону на Збройні Сили України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності. Саме з цією метою здійснюється фінансування військових частин. Тому не можна примусово стягувати кошти з військової частини, адже таке стягнення може призвести до неможливості виконання військовою частиною покладених на неї функцій, це, своєю чергою, може підірвати оборотоздатність держави.
З подібних причин грошові кошти не можуть примусово стягуватись і з Міністерства оборони України. Кожне міністерство, інший державний орган покликані виконувати державні функції, покладені на них відповідно до законодавства; саме з цією метою здійснюється їх фінансування. Примусове стягнення коштів з міністерства чи іншого державного органу може призвести до неможливості виконання ними покладених на неї функцій, а відтак до розбалансування державної влади.
З іншого боку, на особу, яка вступає з державою у правовідносини, в силу яких держава зобов`язана сплатити особі кошти, не може бути покладений обов`язок з`ясування, яка саме державна організація має відповідні статті кошторису, та чи має вона досить коштів за відповідним призначенням. Така особа і не має засобів для з`ясування цих обставин. Не має встановлювати ці обставини і суд, оскільки таке з`ясування має здійснюватися на момент виконання судового рішення, а не на момент звернення з позовною заявою або на момент ухвалення судового рішення. Натомість виконання державного бюджету полягає, серед іншого, у розподілі коштів між різними державними організаціями за відповідними призначеннями; така діяльність здійснюється самою державою.
Отже, якщо держава зобов`язана сплатити гроші особі, то сама держава повинна запровадити внутрішні процедури, за якими така сплата буде здійснена. У таких випадках судовим рішенням належить стягнути кошти з держави, а резолютивна частина рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання (пункт 7.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16).
Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 11.10.2023 у справі № 902/21/21.
Щодо розміру заявлених збитків.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (абзац 2 частини 1 статті 1192 Цивільного кодексу України).
Таким чином, розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню власнику пошкодженого транспортного засобу, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.
Позивачем було залучено судового експерта з правом проведення товарознавчих експертиз з визначення вартості колісних транспортних засобів та розміру збитку, завданого власнику транспортного засобу для визначення розміру збитків завданих власнику автомобіля Toyotya Land Cruiser 300 державний номерний знак НОМЕР_3 внаслідок ДТП, яка мала місце 04.01.2026 (договір на проведення транспортно-товарознавчої експертизи КТЗ від 06.04.2026 та свідоцтво № 364 долучені до матеріалів справи).
Статтею 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" визначено, що оцінка майна, майнових прав (далі - оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.
Положеннями статті 5 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" встановлено, що суб`єктами оціночної діяльності є: суб`єкти господарювання - зареєстровані в установленому законодавством порядку фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, а також юридичні особи незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які здійснюють господарську діяльність, у складі яких працює хоча б один оцінювач, та які отримали сертифікат суб`єкта оціночної діяльності відповідно до цього Закону; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, які отримали повноваження на здійснення оціночної діяльності в процесі виконання функцій з управління та розпорядження державним майном та (або) майном, що є у комунальній власності, та у складі яких працюють оцінювачі.
Відповідно до статті 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" оцінка майна проводиться у випадках, встановлених законодавством України, міжнародними угодами, на підставі договору, а також на вимогу однієї з сторін угоди та за згодою сторін.
Абзацом 10 частини 2 статті 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" визначено, що проведення оцінки майна є обов`язковим у випадках визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.
Відповідно до частини 4 статті 4 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" діяльність судових експертів, пов`язана з оцінкою майна, здійснюється на умовах і в порядку, передбачених Законом України "Про судову експертизу", з урахуванням особливостей, визначених цим Законом щодо методичного регулювання оцінки такого майна. При цьому у дослідницькій частині висновку судового експерта відображаються всі процедури, пов`язані з оцінкою майна, встановлені нормативно-правовими актами з оцінки майна. Інші положення цього Закону не поширюються на судових експертів.
Верховний Суд у постанові від 03.06.2021 по справі № 461/2217/19 зазначив, що визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність" та Методики товарознавчої експертизи, та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майни України від 24 листопада 2003 № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003.
Пунктом 1.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24.11.2003 № 145/5/2092 (надалі по тексту - Методика) визначено, що Методика встановлює механізм оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів (далі - КТЗ), а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості КТЗ.
Згідно з пунктом 1.4 Методика застосовується з метою, зокрема, визначення матеріальних збитків, завданих власнику в разі пошкодження КТЗ.
Відповідно до пункту 1.3 Методики, її вимоги є обов`язковими під час проведення авто товарознавчих експертиз та експертних досліджень судовими експертами науково- дослідних інститутів судових експертиз Міністерства юстиції України, експертами науково-дослідних експертно-криміналістичних центрів Міністерства внутрішніх справ України, експертами інших державних установ, суб`єктами господарювання, до компетенції яких входить проведення судових авто товарознавчих експертиз та експертних досліджень, а також всіма суб`єктами оціночної діяльності під час оцінки КТЗ у випадках, передбачених законодавством України або договорами між суб`єктами цивільно-правових відносин.
Згідно з пунктом 4.3 Методики за результатами оцінки оцінювач складає звіт про оцінку КТЗ. За результатом оцінки, виконаної суб`єктом оціночної діяльності - органом державної влади або органом місцевого самоврядування самостійно, складається акт оцінки КТЗ. У разі проведення автотоварознавчої експертизи (експертного дослідження) за результатами здійснення відповідних досліджень експерт складає висновок експерта або інший документ, передбачений законодавством (далі - висновок експерта).
Виходячи з викладеного, висновок експерта складається у разі проведення судової авто товарознавчої експертизи, а звіт оцінювача - за результатами проведення оцінки КТЗ, при цьому, як висновок експерта, так і звіт оцінювача складаються на єдиних засадах, визначених Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24.11.2003 № 145/5/2092.
За результатами проведеного експертного дослідження судовим експертом Булейко Олександром Анатолійовичем 28.04.2026 було складено висновок експерта № 28/04, яким розмір матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля Toyotya Land Cruiser 300 державний номерний знак НОМЕР_3 внаслідок ДТП становить 1 164 571,59 грн.
Наданий позивачем висновок від 28.04.2026 № 28/04, виконано, окрім іншого, згідно з Законом України "Про судову експертизу" та відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів.
У зв`язку з наведеним, експертне дослідження з визначення вартості матеріального збитку транспортного засобу Toyotya Land Cruiser 300 державний номерний знак НОМЕР_3 проведено уповноваженою на те особою, а відповідний висновок є належним та допустимим доказом розміру заподіяної матеріальної шкоди.
Таким чином, позивачем поза розумним сумнівом доведено суду належними доказами розмір завданого потерпілій особі збитку 914 571,59 грн. (1 164 571,59 грн. - 250 000,00 грн), з огляду на що твердження відповідача-1 щодо критичності оцінки даного доказу є беззмістовні та такі, що спростовані наявними матеріалами справи.
Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Підсумовуючи викладене, виходячи із заявлених вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, наведених обґрунтувань та наданих доказів, розміру відшкодованого страховго відшкодування, суд дійшов висновку, що позовні вимоги з відшкодування вартості матеріального збитку підлягають повному задоволенню.
З приводу висвітлення всіх доводів сторін суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 року Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.
Всі інші доводи та заперечення учасників судового процесу, судом досліджено, проте останні не змінюють висновків суду про задоволення позовних вимог.
Відповідно до положень частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Позивач просить суд стягнути з відповідача 10 000,00 грн. вартості проведеного експертного дослідження.
На підтвердження понесення витрат, пов`язаних із проведенням експертного дослідження, позивач, як потерпіла особа, надав договір від 06.04.2026, рахунок на оплату від 15.04.206 № 15/04 на суму 10 000,00 грн., акт прийому-передачі робіт з експертного дослідження КТЗ від 29.04.2026 на суму 10 000,00 грн., платіжну інструкцію від 20.04.2026 № 467 на суму 10 000,00 грн. та висновок експерта з транспортно-товарознавчої експертизи щодо визначення вартості матеріального збитку № 28/04, виготовлений судовим експертом Булейко Олександром Анатолійовичем.
На підставі наведеного, приймаючи до уваги прийняття судом рішення про повне задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку, що витрати на проведення експертного дослідження у сумі 10 000,00 грн. є обґрунтованими та підлягають відшкодуванню позивачу.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір підлягає стягненню на користь позивача.
Керуючись статтями 73, 74, 76-80, 86, 129, 165, 219, 232, 233, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити повністю.
2.Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ідеал Буд» (08702, Київська область, Обухівський район, місто Обухів, вулиця Миру, будинок 17-А, приміщення 8-А; ідентифікаційний номер 45363794) 914 571,59 грн. збитків, 10 974,86 грн. витрат зі сплати судового збору та 10 000,00 грн. витрат на проведення експертного дослідження.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення складено 07.08.2026.

Суддя Т .Ю. Кирилюк