ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2026 року 
м. Київ

cправа № 918/783/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кондратової І. Д. - головуючої, суддів - Баранця О. М., Вронської Г. О., 

за участю секретаря судового засідання  - Гнідобор А. В.,

за участю представника позивача - Іванова І. О. (адвокат),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Рівненської міської ради 

на рішення Господарського суду Рівненської області від 19.02.2026 
(суддя Горплюк А. М.)
та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.05.2026
(головуюча - Мамченко Ю. А., судді: Мельник О. В., Хабарова М. В.)

та касаційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Рівнефармація"

на додаткове рішення Господарського суду Рівненської області від 16.03.2026 
(суддя Горплюк А. М.)
та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.05.2026
(головуюча - Мамченко Ю. А., судді: Мельник О. В., Хабарова М. В.)

у справі за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Рівнефармація"
до Рівненської міської ради
про стягнення збитків в розмірі 3 964 748,37 грн.

ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. Короткий зміст позовних вимог
Товариство з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" (далі - позивач, скаржник, ТДВ "Рівнефармація") звернулось до Господарського суду Рівненської області із позовом до Рівненської міської ради (далі - відповідач) про стягнення збитків в розмірі 3 964 748,37 грн.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 25.03.2002 ВАТ "Рівнефармація" придбало у відповідача будівлю (споруду, приміщення) загальною площею 322,2 кв. м, що розташована за адресою: м. Рівне, вул. Соборна, 15, до складу якої входило нежитлове приміщення 229,7 кв.м першого поверху та нежитлове приміщення 92,5 кв. м підвального приміщення, що вбудовані в чотирьохповерховий цегляний житловий будинок. Позивач вказує, що рішенням Господарського суду Рівненської області від 29.04.2024 у справі № 918/1358/23 вказаний договір купівлі-продажу будівлі (споруди, приміщення) визнано недійсним в частині включення в загальну площу нежитлових приміщень площі 90 кв. м, що являється протирадіаційним укриттям № 67779 та зобов`язано позивача повернути Рівненській міській раді спірне приміщення. Зазначене рішення виконано повністю, відтак вказує, що наслідком визнання недійсним (у вищезазначеній частині) договору купівлі-продажу, є отримання позивачем від відповідача грошового еквіваленту частини сплаченого за договором купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна, що відповідає вартості підвального приміщення, яке було частиною цього об`єкту нерухомого майна, та витрат, необхідних на його утримання, що і стало підставою для звернення до суду з цим позовом.
2. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій
25.05.1995 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань зареєстровано юридичну особу - Відкрите акціонерне товариства "Рівнефармація" (правонаступником якого на даний час є ТДВ "Рівнефармація").
25.03.2002 Комітетом з приватизації Рівненської міської ради (продавець) та Відкритим акціонерним товариством "Рівнефармація" було укладено договір купівлі-продажу будівлі (споруди, приміщення) шляхом викупу (далі - договір купівлі-продажу).
Згідно із пунктом 1.1 договору купівлі-продажу продавець зобов`язується продати покупцю нежитлові приміщення загальною площею 322,2 кв. м, з них: нежитлові приміщення загальною площею 229,7 кв. м, що вбудовані в перший поверх чотирьохповерхового цегляного житлового будинку, який знаходиться за адресою: м. Рівне, вул. Соборна, 15; нежитлові приміщення загальною площею 92,5 кв. м, вбудоване в підвал чотирьох поверхового цегляного житлового будинку, який знаходиться за адресою: м. Рівне, вул. Соборна, 15.
Пунктом 1.2 договору купівлі-продажу передбачено, що покупець зобов`язується купити вказані нежитлові приміщення і сплатити за них ціну відповідно до умов, що визначені в цьому договору. Характеристика будівлі (споруди, приміщення) наводиться в технічному паспорті, який виготовлений Рівненським міським бюро технічної інвентаризації.
Укладений договір купівлі-продажу підписаний уповноваженими представниками сторін, скріплений відтисками печаток товариств та нотаріально посвідчений.
На підставі вказаного договору купівлі-продажу 02.04.2002 Комітетом з приватизації міської ради м. Рівне видано Відкритому акціонерному товариству "Рівнефармація" свідоцтво про право власності №432 на об`єкт приватизації за адресою: м. Рівне, вул. Соборна, 15, що було придбане на підставі чинного законодавства про приватизацію та договору купівлі-продажу №474 від 25.03.2002.
В грудні 2023 року Керівник Рівненської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Рівненської міської ради звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом до відповідача 1 - Управління комунальною власністю виконавчого комітету Рівненської міської ради та відповідача 2 - Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнефармація" про визнання недійсним договору купівлі-продажу будівлі (споруди, приміщення) шляхом викупу в частині та зобов`язання повернути протирадіаційне укриття площею 90 кв. м.
Рішенням Господарського суду Рівненської області від 29.04.2024 у справі №918/1358/23, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.10.2024 та постановою Верховного Суду від 11.02.2025, визнано недійсним договір купівлі-продажу будівлі (споруди, приміщення) шляхом викупу №474 від 25.03.2002 року, укладений Комітетом з приватизації Рівненської міської ради та ВАТ "Рівнефармація", в частині включення в загальну площу нежитлових приміщень площі 90 кв. м, яка є протирадіаційним укриттям № 67779; зобов`язано ТДВ "Рівнефармація" повернути Рівненській міській раді протирадіаційне укриття №67779 площею 90 кв. м, що знаходиться в приміщенні підвального поверху житлового будинку №15 по вул. Соборна в м. Рівне.
Як встановлено судами у справі №918/1358/23, підвальне приміщення, що належить на праві приватної власності ТДВ "Рівнефармація", було захисною спорудою цивільного захисту ПРУ № 67779, а законодавство виключало можливість приватизації (відчуження) зазначених у статті 4 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" та частини 12 статті 32 КЦЗ України об`єктів, якими є захисні споруди цивільного захисту, у приватну власність. 
30.04.2025 державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції складено акт передачі майна, яким встановлено передачу протирадіаційного укриття №6779 площею 90 кв. м, що знаходиться в приміщенні підвального поверху житлового будинку №15 по вул. Соборна в м. Рівне належному представнику стягувача. 
09.05.2025 державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції винесено постанову про закінчення виконавчого провадження при виконанні наказу Господарського суду Рівненської області №918/1358/23 від 21.10.2024.
При зверненні Рівненської міської ради для реєстрації права комунальної власності на укриття, у здійсненні такої реєстрації було відмовлено. Приймаючи рішення про відмову в державній реєстрації, державний реєстратор вказав про наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, оскільки у зв`язку з поділом закінченого будівництвом об`єкта 25.03.2025 державним реєстратором проведено реєстрацію за ТДВ "Рівнефармація" права власності на приміщення площею 92,5 кв. м за адресою: м. Рівне, вул. Соборна, 15 (приміщення 103).
У зв`язку із неможливістю зареєструвати право власності, Рівненською окружною прокуратурою у серпні 2025 року пред`явлено до Господарського суду Рівненської області позов в інтересах держави в особі Рівненської міської ради до ТДВ "Рівнефармація" про усунення перешкод власнику - Рівненській міській раді у здійсненні права користування та розпорядження комунальним майном шляхом скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права приватної власності ТДВ "Рівнефармація" на об`єкт нерухомого майна, а саме: "закінчений будівництвом об`єкт, приміщення (група приміщень), загальна площа 92,5 кв. м, адреса: Рівненська область, Рівненський район, м. Рівне, вул. Соборна, будинок 15, приміщення 103".
Рішенням Господарського суду Рівненської області №918/724/25 від 13.10.2025 позов керівника Рівненської окружної прокуратури задоволено повністю. Вирішено усунути перешкоди власнику - Рівненській міській раді у здійсненні права користування та розпорядження комунальним майном шляхом скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права приватної власності ТДВ "Рівнефармація" на об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна - 3113080756060, ідентифікатор об`єкта в ЄДЕССБ - 01.2625591.5061889.20240919.42.4835.34), а саме: "закінчений будівництвом об`єкт, приміщення (група приміщень), загальна площа 92,5 кв. м, адреса: Рівненська область, Рівненський район, м. Рівне, вулиця Соборна, будинок 15, приміщення 103".
Вказане рішення в апеляційному порядку не оскаржувалося та 04.11.2025 набрало законної сили.
3. Короткий зміст судових рішень
19.02.2026 Господарський суд Рівненської області ухвалив рішення, залишене без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.05.2026, яким позов задовольнив частково; стягнув з відповідача на користь позивача збитки у вигляді вартості нерухомого майна у розмірі 3 380 000,00 грн та 38 854,97 грн судового збору; в іншій частині позовних вимог - відмовив.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення вартості нежитлового приміщення площею 92,5 кв. м в розмірі 3 380 000,00 грн є обґрунтовані та підлягають задоволенню. При цьому місцевий господарський суд також врахував те, що відповідачем не надано і матеріали справи не містять рецензії на звіт про оцінку та те, що у відзиві на позов не наведено жодного заперечення щодо вартості приміщення. Водночас, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача вартості невід`ємних поліпшень вказаного приміщення в розмірі 251 786,61 грн, оскільки у звіті про оцінку майна вартість даних робіт (невід`ємних поліпшень) вже включена та, як наслідок, вартість таких невід`ємних поліпшень не може стягуватись повторно. Крім того, місцевий господарський суд дійшов висновку про відмову у стягненні з відповідача на користь позивача витрат на опалення з 2018 року по 2025 рік в розмірі 310 478,35 грн та витрат на утримання будинку (прибудинкової території) з 2020 року по 2025 рік в розмірі 22 483,42 грн, оскільки позивач як власник був зобов`язаний утримувати своє майно та сплачувати житлово - комунальні послуги за його користування.
Суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги в частині стягнення вартості нежитлового приміщення в розмірі 3 380 000 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При цьому, апеляційний господарський суд зазначив, що відповідачем не надано і матеріали справи не містять рецензії на звіт про оцінку та те, що у відзиві на позов не наведено жодного заперечення щодо вартості приміщення. До того ж, суд апеляційної інстанції наголосив, що Рівненська міська рада також і не заявляла жодного клопотання про призначення судової експертизи для визначення вартості майна.
Додатковим рішенням Господарського суду Рівненської області від 16.03.2026, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.05.2026, заяву позивача про розподіл судових витрат задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 25 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу; в іншій частині вимог заяви - відмовлено. 
Суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове рішення, виходив з того, що спір у даній справі стосується відшкодування збитків та практика Верховного Суду щодо спірних правовідносин є сталою, а заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в сумі 50 000,00 грн є неспівмірними зі складністю справи, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), враховуючи сукупний час, витрачений адвокатом на опрацювання спірних правовідносин та розумну необхідність витрат для даної справи. Відтак, керуючись критеріями оцінки судових витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи характер спору та розумну необхідність судових витрат для розгляду конкретної справи в господарському суді, беручи до уваги обсяг наданих адвокатом послуг, місцевий господарський суд дійшов висновку, що заявлена сума компенсації витрат позивача є надмірною, тому присудив її частково у розмірі 25 000,00 грн.
Переглядаючи додаткове рішення, апеляційний господарський суд погодився із висновками місцевого господарського суду про те, що заявлена сума компенсації витрат позивача є надмірною та що до стягнення підлягає сума у розмірі 25 000 грн.
4. Короткий зміст вимог касаційної скарги Рівненської міської ради. Узагальнені доводи касаційної скарги. Доводи інших учасників справи
Відповідач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Рівненської області від 19.02.2026 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.05.2026 у цій справі скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
На виконання вимог пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень скаржник визначає випадок, передбачений пунктом 1 частини другої статті 287 цього Кодексу.
На обґрунтування скаржник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права (статей 328, 329 Цивільного кодексу України, статей 9, 11, 12, 15 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", пунктів 50-55 Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 140 від 10.09.2003, статті 3 Закону України "Про національну безпеку України", статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) та порушили норми процесуального права (статті 75, 79, 86, 236, 237 ГПК України), неповно з`ясували обставини, які мають значення для справи, у результаті чого зробили хибні висновки про можливість стягнення збитків у вигляді вартості нерухомого майна. Скаржник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правові висновки щодо застосування статті 11 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", викладені у постановах Верховного Суду від 14.08.2019 у справі № 766/7365/17, від 15.10.2020 у справі № 917/628/17, від 07.04.2021 у справі № 753/3055/18, від 07.06.2022 у справі № 442/4621/20, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 669/927/16-ц, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 30.01.2019 у справі № 357/9328/15-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 30.05.2018 у справі № 469/1393/16-ц, від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 15.05.2018 у справі № 372/2180/15-ц (щодо добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна), від 16.04.2025 у справі № 924/971/23, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (щодо можливості втручання держави у право особи на мирне володіння майном, яке вона за добросовісної поведінки не могла б отримати у власність), у постановах Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 537/541/23 та від 21.04.2025 у справі № 398/5351/23 (щодо преюдиціальності фактів встановлених рішенням суду, що набрало законної сили).
ТДВ "Рівнефармація" подало відзив на касаційну скаргу відповідача, в якому позивач зазначив про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, оскільки доводи касаційної скарги ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм процесуального права та вибірковому цитуванні висновків Верховного Суду щодо їх застосування та зводяться до безпідставних тверджень про невідповідність звіту нормам чинного законодавства, які були повно і вичерпно спростовані судом апеляційної інстанції.
5. Короткий зміст вимог касаційної скарги Товариства з додатковою відповідальністю "Рівнефармація". Узагальнені доводи касаційної скарги. Доводи інших учасників справи
Позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить додаткове рішення Господарського суду Рівненської області від 16.03.2026 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.05.2026 у цій справі скасувати в частині залишення без змін зазначеного додаткового рішення, й ухвалити нове рішення у відповідній частині щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, а саме: стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000,00 грн.
У касаційній скарзі скаржник визначив, що підставами касаційного оскарження судових рішень є наявність випадків, передбачених пунктами 1, 2 та 3 частини другої статті 287 ГПК України. 
В обґрунтування випадку, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права, а саме статті 126 ГПК України і не врахували висновку, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 та Верховного Суду від 14.05.2026 у справі № 910/2780/25, щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. 
Обґрунтовуючи наявність випадку, передбаченого пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми статей 126, 129 ГПК України, при необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 та постанові Верховного Суду від 02.02.2024 у справі № 910/9714/22.
Обґрунтовуючи наявність підстави касаційного оскарження відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми процесуального права, а саме не застосовано положення частини дев`ятої статті 129 ГПК України за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, оскільки не поклали на відповідача заявлені витрати на правничу допомогу повністю, що призвело до ухвалення незаконних оскаржуваних судових рішень.
Відповідач подав відзив на касаційну скаргу позивача, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.
Відзив обґрунтовано тим, що керуючись критеріями оцінки судових витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи характер спору та розумну необхідність судових витрат для розгляду конкретної справи, беручи до уваги обсяг наданих адвокатом послуг, суди зазначили, що заявлена сума компенсації витрат позивача є надмірною, а тому суд першої інстанції задовольнив заяву ТДВ "Рівнефармація" частково та вирішив стягнути суму у розмірі 25 000,00 грн, що також знайшло своє аргументоване підтвердження у постанові апеляційного господарського суду.
6. Позиція Верховного Суду
Відповідно до положень статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Надаючи оцінку аргументам касаційної скарги відповідача Суд зазначає таке.
Як зазначалося раніше, касаційне провадження у справі за касаційною скаргою відповідача відкрито відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, яка визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Наведене узгоджується із частиною четвертою статті 236 ГПК України, яка визначає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Отже, відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) відсутня постанова Верховного Суду про відступлення від такого висновку; (3) висновок Верховного Суду стосується правовідносин, які є подібними.
При цьому, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Верховний Суд також неодноразово зазначав, що не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду.
Так, у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду визначила наступні критерії подібності правовідносин у розумінні норм процесуального законодавства:
- термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші (пункт 24 постанови);
- для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями (пункт 25 постанови);
- подібність спірних правовідносин, виявлена одночасно за трьома критеріями, означатиме тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього). Але процесуальний закон не вимагає встановлювати тотожність. З огляду на значення слова "подібний" не завжди означає тотожність (пункт 28 постанови);
- у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (пункт 31 постанови).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини) (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №233/2021/19).
Здійснена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови).
Суд відхиляє доводи скаржника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 14.08.2019 у справі № 766/7365/17, від 15.10.2020 у справі № 917/628/17, від 07.04.2021 у справі № 753/3055/18, від 07.06.2022 у справі № 442/4621/20, з огляду на таке.
У справі № 766/7365/17, яка переглядалась Верховним Судом, предметом касаційного перегляду були судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалені за результатами розгляду скарги на дії та бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання судових рішень щодо визначення оцінки будівель та споруд. 
У справі № 917/628/17, яка переглядалась Верховним Судом, предметом касаційного перегляду була постанова суду апеляційної інстанції, ухвалена за наслідками апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції про відмову у задоволенні скарги на дії приватного виконавця щодо зупинення реалізації нерухомого майна та визнання оцінки нерухомого майна недійсною.
У справі № 753/3055/18, яка переглядалась Верховним Судом, предметом касаційного перегляду були судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалені за результатами розгляду скарги на дії державного виконавця відділу примусового виконання судових рішень щодо визначення оцінки майна.
У справі № 442/4621/20, яка переглядалась Верховним Судом, предметом касаційного перегляду були судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалені за результатами розгляду скарги на дії державного виконавця відділу примусового виконання судових рішень щодо визначення вартості майна.
У справах №№ 766/7365/17, 917/628/17, 753/3055/18, 442/4621/20 заявники у скаргах на дії виконавців наводили доводи щодо незгоди із звітом про оцінку майна.
Натомість у справі, що переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено та вбачається із матеріалів справи, що відповідач як у відзиві на позов не навів жодного заперечення щодо вартості приміщення/звіту про оцінку майна (що відповідно до частини четвертої статті 165 ГПК України позбавляє його права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті), так і взагалі під час розгляду спору судом першої інстанції не надав жодного доказу на спростування наданого позивачем доказу на підтвердження вартості майна. Також відповідач не заявляв клопотання про призначення судом експертизи для визначення вартості майна.
Отже, у справі, що переглядається, на відміну від наведених справ, зовсім інші матеріально-правове регулювання спірних правовідносин та встановлені фактичні обставини, що свідчить про неподібність цих справ.
Таким чином, проаналізувавши зміст постанов Верховного Суду у справах №№ 766/7365/17, 917/628/17, 753/3055/18, 442/4621/20, за критеріями подібності, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, колегія суддів дійшла висновку про неподібність цих справ за змістовним критерієм. 
Крім того, відповідач у касаційній скарзі посилається на висновки Верховного Суду: щодо добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна; щодо можливості втручання держави у право особи на мирне володіння майном, яке вона за добросовісної поведінки не могла б отримати у власність; щодо преюдиціальності фактів встановлених рішенням суду, що набрало законної сили.
Судом встановлено, що відповідач під час розгляду даного спору судами попередніх інстанцій у заявах по суті спору не наводив аргументи щодо недобросовісності позивача або щодо встановлення обставин недобросовісності позивача рішенням суду у іншій справі. Відповідно судами попередніх інстанцій не надавалась і не могла надаватися оцінка таким обставинам з огляду на з принципи диспозитивності та змагальності господарського судочинства. В свою чергу, суд касаційної інстанції в силу положень статті 300 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Відтак, безпідставними є аргументи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду: щодо добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна; щодо можливості втручання держави у право особи на мирне володіння майном, яке вона за добросовісної поведінки не могла б отримати у власність; щодо преюдиціальності фактів встановлених рішенням суду, що набрало законної сили.
Таким чином, наведена відповідачем підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.
Інших виключних випадків касаційного оскарження, передбачених частиною другою статті 287 Господарського процесуального кодексу України, відповідачем у касаційній скарзі не зазначено.
З огляду на наведене, Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Рівненської міської ради у справі № 918/783/25 з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.
Надаючи оцінку аргументам касаційної скарги позивача Суд зазначає таке.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України
Скаржник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права, а саме статті 126 ГПК України і не врахували висновку, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 та Верховного Суду від 14.05.2026 у справі № 910/2780/25, щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. 
За доводами позивача, відповідач подав заперечення щодо заяви позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу. При цьому відповідач просив відмовити позивачу у стягненні таких витрат повністю посилаючись на відсутність документів, які б могли підтвердити факт отримання адвокатом гонорару, але не навів будь-яких доводів щодо співмірності таких витрат і не просив суд їх зменшити. З огляду на це, суд першої інстанції та суд апеляційної інстанції не мали права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Наведене, на думку позивача, є неврахуванням судами першої та апеляційної інстанцій висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21.
Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до сталої практики Верховного Суду під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 126 ГПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;
2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат, понесених нею на правову допомогу повністю або частково - керуючись критеріями, що визначені п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або чи заявлення неспівмірно нижчою суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами.
Сукупний аналіз норм процесуального кодексу, якими врегульовано питання критеріїв визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу (статті 126, 129 ГПК України), дає підстави дійти висновку, що вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу по суті (розміру суми витрат, які підлягають відшкодуванню) є обов`язком суду, зокрема, шляхом надання оцінки доказам поданим стороною із застосуванням критеріїв визначених у статті 126 та частинах п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України.
У справі, що переглядається, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, не зменшував розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката (як помилково вважає позивач), а частково відмовив позивачу, на користь якого ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат, понесених ним на правову допомогу - керуючись критеріями, що визначені п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України.
Отже, аргументи позивача щодо неврахування висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 не підтвердилися.
Крім того, посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 14.05.2026 у справі № 910/2780/25, позивач зазначив, що суди першої та апеляційної інстанцій належним чином не пересвідчились, що заявлені позивачем витрати в розмірі 50 000 грн є повністю співмірними зі складністю, тривалістю справи, ціною позову, а наданий адвокатом обсяг правової допомоги і витрачений час (не тільки у вигляді представництва в судових засіданнях) відповідають критерію реальності таких витрат.
Водночас, зі змісту додаткового рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що судами першої та апеляційної інстанцій було оцінено заявлені позивачем витрати за критеріями оцінки судових витрат на професійну правничу допомогу, в тому числі співмірності. Разом з тим, аргументи позивача щодо неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 14.05.2026 у справі № 910/2780/25, зводяться до незгоди з висновками судів місцевого та апеляційного господарського судів. 
Таким чином, наведена позивачем підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
З огляду на зміст наведених вимог процесуального закону при касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити належне обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, з чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів такого відступлення.
Обґрунтовуючи наявність випадку, передбаченого пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми статей 126, 129 ГПК України, при необхідності відступлення від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 та у постанові Верховного Суду від 02.02.2024 у справі № 910/9714/22.
Колегія суддів звертає увагу, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумачення судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.
Задля гарантування юридичної визначеності Верховний Суд має відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин в певній сфері або їх правового регулювання (такий висновок сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16, від 15.05.2019 у справі № 227/1506/18, від 23.06.2020 у справі № 179/1043/16-ц, від 25.05.2021 у справі № 149/1499/18, від 08.06.2022 у справі № 362/643/21 та ін.).
Отже, необхідність відступлення від правових позицій Верховного Суду повинна мати тільки важливі підстави, реальне підґрунтя, Суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступлення може слугувати виправлення лише тих суперечностей (помилок), що мають фундаментальне значення для правозастосування.
Всупереч наведеному, позивач у касаційній скарзі, у контексті положень пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України, не навів вагомих і достатніх аргументів, які би дійсно свідчили про необхідність відступлення від викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 та у постанові Верховного Суду від 02.02.2024 у справі № 910/9714/22 висновків щодо застосування статей 126, 129 ГПК України.
По суті аргументи касаційної скарги в зазначеній частині ґрунтуються на власному тлумаченні скаржником норм права та на незгоді з правовою позицією, викладеною у вказаних постановах Верховного Суду, але ці доводи не містять фундаментальних обґрунтувань щодо підстав для відступлення від правової позиції, наведеної в таких постановах.
З огляду на викладене, посилання скаржника на необхідність відступлення від правових висновків Верховного Суду щодо питання застосування норм статей 126, 129 ГПК України визнаються необґрунтованими.
Таким чином, наведена позивачем підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 2 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України
Відповідно до приписів пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
В обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, позивач стверджує, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми процесуального права, а саме не застосовано положення частини дев`ятої статті 129 ГПК України за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, оскільки не поклали на відповідача заявлені витрати на правничу допомогу повністю, що призвело до ухвалення незаконних оскаржуваних судових рішень.
Частиною дев`ятою статті 129 ГПК України визначено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Висновок щодо застування наведеної норми викладено, зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19, відповідно до якого процесуальним законом не визначено поняття неправильних дій сторони. При цьому висновок суду про необхідність покладення судових витрат на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір, повинен бути належним чином обґрунтованим.
Наведена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною (такі висновки наведено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 08.04.2021 у справі № 905/716/20, від 15.09.2022 у справі № 910/10159/21).
Суд має застосовувати зазначені положення процесуального закону за наявності одночасно у сукупності таких умов: 1) вирішення судом спору по суті; 2) встановлення судом одного із таких випадків: зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони. 
Зміст вказаної норми також свідчить про те, що останньою встановлено дискреційне повноваження суду, тобто його право, а не обов`язок здійснити розподіл судових витрат у вищезазначений спосіб. При цьому висновок суду про необхідність покладення судових витрат на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір, повинен бути належним чином обґрунтованим (подібні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 12.07.2022 у справі № 910/18790/19, від 31.05.2022 у справі № 927/515/21, від 25.11.2021 у справі № 904/5929/19 та додаткових постановах Верховного Суду від 12.07.2022 у справі № 910/18790/19, від 04.03.2021 у справі № 916/376/19).
Судами попередніх інстанцій при вирішенні даного спору не було встановлено обставин того, що цей спір виник внаслідок неправильних дій відповідача.
Отже, аргументи позивача про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій частини дев`ятої статті 129 ГПК України не знайшли свого підтвердження.
Таким чином, наведена позивачами підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.
7. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними (пункт 5 частини першої статті 296 ГПК України).
Пунктом 1 частини першої статті 308 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 309 ГПК України).
З огляду на наведене, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі № 918/783/25 за касаційною скаргою Рівненської міської ради на рішення Господарського суду Рівненської області від 19.02.2026 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.05.2026, та залишення касаційної скарги Товариства з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" на додаткове рішення Господарського суду Рівненської області від 16.03.2026 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.05.2026 у справі № 918/783/25 без задоволення, а додаткове рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині перегляду додаткового рішення суду першої інстанції без змін через відсутність передбачених процесуальним законом підстав для їх скасування.
8. Судові витрати
У зв`язку з тим, що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Рівненської міської ради, судові витрати за розгляд касаційної скарги покладаються на скаржника та поверненню відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" не підлягають.
Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ :
1. Касаційне провадження у справі № 918/783/25 за касаційною скаргою Рівненської міської ради на рішення Господарського суду Рівненської області від 19.02.2026 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.05.2026 закрити.
2. Касаційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" залишити без задоволення.
3. Додаткове рішення Господарського суду Рівненської області від 16.03.2026 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.05.2026 в частині перегляду додаткового рішення Господарського суду Рівненської області від 16.03.2026 у справі № 918/783/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуюча І. Кондратова

Судді О. Баранець

Г. Вронська