П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 липня 2026 року місто Київ
справа № 752/25143/24
провадження № 22-ц/824/1593/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів -Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.,

сторони:
позивач - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва»
відповідач - ОСОБА_1 

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 квітня 2025 року, ухвалене у складі судді Слободянюк А.В.,
у справі за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути заборгованість з відповідача за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з 1 січня 2018 року по 1 жовтня 2024 року у розмірі 28 583,73 грн основного боргу, інфляційних втрат у розмірі 11 451,48 грн, 3% у розмірі 4 022,62 грн, а також судовий збір.
В обґрунтування позову зазначено, що з 1 травня 2015 року і по теперішній час позивач надає послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій у будинку АДРЕСА_1 . Відповідач є власником квартири № 11 у цьому будинку. Свої обов`язки по оплаті витрат на утримання будинку й прибудинкової території відповідач не виконує належним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість. Оскільки, в добровільному порядку відповідач не сплачує заборгованість, позивач КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» звернувся до суду за захистом права, яке вважає порушеним, та просить стягнути заборгованість за надані послуги, на яку нараховано 3% річних та інфляційні витрати.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 23 квітня 2025 року позов КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» заборгованість за послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території в сумі 28 583, 73 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 6 717, 09 грн, 3% річних у розмірі 2 758, 30 грн., а всього стягнути 38 059, 12 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» судовий збір в сумі 2 615, 59 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні вимог про стягнення з відповідача заборгованості, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, нарахованих по 20 березня 2020 року відмовити.
В обґрунтування вимог посилалися на те, що висновок суду першої інстанції не відповідає обставині справи, встановленої у абзаці 2 арк.3 рішення, згідно з яким відповідач є власником квартири АДРЕСА_3 . Адже, оскільки відповідач став власником зазначеної квартири лише 20 березня 2020 року - саме цього дня було зареєстровано право власності відповідача - він не міг заборгувати позивачеві за послуги, надані за період з 1 січня 2018 року по 20 березня 2020 року. Більш того, навіть в позові чітко зазначено (арк.5 абз. 4 позову), що право власності відповідача виникло на підставі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів від 20 березня 2020 року.
27 жовтня 2026 року позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
З`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києву» здійснює утримання будинків та прибудинкової території, в тому числі і будинку АДРЕСА_1 , на підставі рішення Голосіївської районної в м. Києві ради від 19 жовтня 2010 року № 41/10, яким 31 жовтня 2010 року передано майно територіальної громади Голосіївського району м. Києва на баланс комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Голосіївського району».
Рішенням Київської міської ради від 09 жовтня 2014 року № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством м. Києва» комунальне підприємство «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Голосіївського району» перейменовано на комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києву» та віднесене до сфери управління Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації.
Відповідно до п.2.2. Статуту Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва», предметом його діяльності є: утримання житлового та нежитлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва та закріплений за Підприємством на праві господарського відання, а також обслуговування житлового та нежитлового фонду, що належить до комунальної власності м. Києва, на договірних засадах у встановленому законом порядку; надання послуг з утримання будинків та прибудинкових територій та інших житлово-комунальних послуг, виконання функцій балансоутримувача житлового та нежитлового фонду, укладання договорів на надання житлово-комунальних послуг, контроль за виконанням умов договорів у встановленому порядку.
На виконання взятих на себе зобов`язань з утримання та обслуговування житлового і нежитлового фонду, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» укладаються відповідні договори з виробниками житлово-комунальних послуг (вивіз сміття, вивіз листя та снігу, електропостачання, обслуговування ліфтів тощо), які після набуття підприємством надаються споживачам поряд з іншими послугами. Несвоєчасне внесення чи не внесення споживачами коштів за надані їм житлово-комунальні послуги не дає можливостей для задоволення потреб населення і господарського комплексу в житлово-комунальних послугах відповідно до встановлених нормативів і національних стандартів, порушує інтереси інших споживачів-співвласників багатоквартирних будинків, порушує майнові права та законні інтереси позивача.
Факт надання житлово-комунальних послуг та їх вартості підтверджується: рішенням Голосіївської районної в м. Києві ради від 19 жовтня 2010 року № 41/10, рішенням Київської міської ради від 9 жовтня 2014 року № 270/270, інформацією щодо фактичних та нормативних витрат на послуги з утримання будинку та прибудинкової території, розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 442 від 30 квітня 2015 року щодо встановлення тарифів та структури тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 668 від 06.06.2017, копіями договорів з виробниками житлово-комунальних послуг (вивіз сміття, вивіз листя та снігу, електропостачання, обслуговування ліфтів тощо).
Відповідач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується інформаційною довідкою від 15 липня 2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
Договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій між позивачем та відповідачем не укладено.
Відповідач у встановленому законом порядку не відмовився від надання послуг позивачем, доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості відповідно до порядку, визначеному ст. 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», що б дало підстави для звільнення від їх оплати, відповідачем надано не було.
Відповідач не сплачував вказані послуги належним чином, у зв`язку з чим у нього виникла перед позивачем заборгованість, яка відповідно до розрахунку позивача за послуги з утримання будинку та прибудинкової території складає за період з 1 січня 2018 року по 1 жовтня 2024 року 28 583,73 грн основного боргу.
Відповідно до ч.3 ст.13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує (ч.ч.1, 4 ст.319 ЦК України).
Статтею 360 ЦК Українипередбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Статтями 7, 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII визначені права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, за якими споживач, зокрема, має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, та зобов`язаний оплачувати їх у строки, встановлені договором або законом.
Згідно з ч.1 ст.9 вказаного Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Відповідно до ч.1ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК Українивизначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань, у останнього виникла заборгованість за житлово-комунальні послуги перед КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» за період з 1 січня 2018 року по 1 жовтня 2024 року, яка підлягає стягненню з відповідача.
Відповідачем не було надано доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, у тому числі відповідачі відповідно до порядку, передбаченого ст.18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», не відмовився від надання позивачем послуг, внаслідок чого виникла б підстава для звільнення від їх оплати.
Також як убачається з матеріалів справи, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» є належним виконавцем житлової послуги щодо утримання житлового будинку та прибудинкової території, що підтверджується рішенням Голосіївської районної у місті Києві ради від 19 жовтня 2010 року № 41/10, рішенням Київської міської ради від 09 жовтня 2014 року № 270/270, Статутом підприємства, розпорядженнями виконавчого органу Київської міської ради щодо встановлення тарифів, а також договорами з виробниками відповідних житлово-комунальних послуг. Зазначені обставини стороною відповідача не спростовані.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідач є власником квартири, розташованої у будинку, який перебуває на обслуговуванні позивача, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка міститься у матеріалах справи. Відповідач не заперечував самого факту належності йому спірної квартири та користування житловою послугою.
Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною другою статті 382 ЦК України передбачено, що всі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками спільного майна такого будинку. 
За змістом статей 5, 7, 9, 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлова послуга з управління багатоквартирним будинком включає утримання спільного майна багатоквартирного будинку, а споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. При цьому відсутність письмового договору сама по собі не звільняє споживача від обов`язку оплачувати фактично спожиті житлово-комунальні послуги. 
Згідно зі статтею 162 Житлового кодексу України власник жилого приміщення зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло та комунальні послуги.
Доводи апеляційної скарги зводяться виключно до того, що право власності відповідача було зареєстровано 20 березня 2020 року, у зв`язку з чим він, на думку апелянта, не може нести обов`язок щодо сплати заборгованості за попередній період.
Колегія суддів відхиляє зазначені доводи як такі, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Сам по собі факт державної реєстрації права власності 20 березня 2020 року не є безумовною підставою для висновку про відсутність у відповідача обов`язку щодо сплати всієї заявленої позивачем заборгованості. При цьому, судом враховано, що придбаваючи з прилюдних торгів квартиру у власність, ОСОБА_1 набув як права власника майна, так і обов'язки щодо сплати заборгованості за житлово-комунальні послуги.
Предметом доказування у цій справі було існування грошового зобов`язання перед виконавцем житлової послуги, факт надання такої послуги та її не оплата. Суд першої інстанції встановив зазначені обставини на підставі належних та допустимих доказів, а відповідач не надав доказів, які б підтверджували інший період виникнення його обов`язку зі сплати, не заявив клопотання про витребування додаткових доказів та не спростував поданий позивачем розрахунок.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд першої інстанції надав оцінку усім поданим доказам, виклав мотиви, з яких прийняв їх до уваги, а також зазначив підстави, з яких відхилив можливі заперечення відповідача. Підстав вважати таку оцінку такою, що суперечить вимогам процесуального закону, колегія суддів не встановила.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і на правильність їх не впливають, зводяться до незгоди з висновками суду.
За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна
Судді: Л.Д. Поливач
А.М. Стрижеус