П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/33872/25	
Головуючий в 1 інстанції: Бабенко Д.А.
Дата і місце ухвалення: 16.02.2026 року, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року у справі № 420/33872/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування наказу в частині, визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, –

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України, в якому просив: 
- визнати протиправним та скасувати Наказ начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 19.02.2025 р. № 129-ос в частині продовження понад встановлені строки на період дії воєнного стану дії контракту про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб сержантського і старшинського складу ОСОБА_1 ; 
- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII; 
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) прийняти рішення (наказ) про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року адміністративний позов задоволено. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Військова частина НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України подала апеляційну скаргу, в якій послалася на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, що, на думку апелянта, призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення суду. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки не врахував, що на момент видання наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 19.02.2025 №129-ос позивач не висловлював небажання продовжувати проходження військової служби, не подавав рапорту про звільнення та не вчиняв жодних дій, які б свідчили про намір припинити військову службу у зв`язку із закінченням строку контракту. На думку апелянта, за таких обставин відповідач був зобов`язаний застосувати положення пункту 2 частини восьмої статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та продовжити дію контракту понад встановлений строк на період дії воєнного стану. 
Крім того, апелянт вказує, що позивач звернувся з рапортом про звільнення лише 12.09.2025, тобто після продовження строку дії контракту, а протягом майже шести місяців після закінчення строку контракту продовжував проходити військову службу, виконував службові обов`язки, отримував грошове забезпечення, був призначений на іншу посаду та отримав чергове військове звання, що, на думку апелянта, свідчить про його фактичну згоду на продовження проходження військової служби та виключає наявність підстав для звільнення відповідно до підпункту «ж» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-XII. 
Також апелянт зазначає, що позивач пропустив установлений частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України місячний строк звернення до суду з вимогою про оскарження наказу від 19.02.2025 №129-ос, не подав заяви про поновлення цього строку та не навів поважних причин його пропуску, у зв`язку з чим суд першої інстанції, на переконання апелянта, повинен був залишити позов без розгляду. 
Крім цього, апелянт вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки його доводам та доказам, чим порушив вимоги статей 242 та 246 КАС України щодо законності, обґрунтованості та мотивованості судового рішення.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, посилаючись на її безпідставність та законність оскаржуваного рішення. 
Зазначає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, оскільки підпункт «ж» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» надає право на звільнення військовослужбовцям, які уклали контракт під час дії воєнного стану, а законодавство не встановлює строку, протягом якого таке право має бути реалізоване. 
На думку позивача, неподання рапорту до дня закінчення строку контракту не свідчить про висловлення бажання продовжувати військову службу та не позбавляє його права на звільнення. 
Також зазначає, що продовження виконання обов`язків військової служби після закінчення строку контракту було обумовлене його статусом військовослужбовця, а не добровільною згодою на продовження контракту. 
При цьому наказ від 19.02.2025 №129-ОС до його відома не доводився, а тому він не міг своєчасно оскаржити його. Крім того, позивач вважає, що наказ про продовження строку контракту не може обмежувати право на звільнення, прямо передбачене законом, а дія контракту не підлягала продовженню за наявності підстав, визначених підпунктом «ж» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-XII. 
Щодо доводів апеляційної скарги про пропуск строку звернення до суду позивач зазначає, що про порушення свого права він дізнався лише після отримання листа відповідача від 19.09.2025 про відмову у звільненні, а відповідач не надав доказів ознайомлення його зі спірним наказом раніше. 
Також наголошує, що рішення суду першої інстанції є належно мотивованим, відповідає вимогам процесуального закону та практиці Верховного Суду і Європейського суду з прав людини щодо обсягу мотивування судових рішень. 
У зв`язку з цим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.02.2026 – без змін. 
Справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 20 лютого 2024 року № 105-ОС ОСОБА_1 прийнято на військову службу за контрактом до Державної прикордонної служби України та призначено на посаду інспектора прикордонної служби 3 категорії 3 відділення інспекторів прикордонної служби НОМЕР_3 прикордонної застави прикордонної комендатури швидкого реагування. 
Того ж дня між Державною прикордонною службою України в особі начальника НОМЕР_2 прикордонного загону та ОСОБА_1 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб сержантського і старшинського складу строком на один рік - з 20 лютого 2024 року до 19 лютого 2025 року. 
Під час дії зазначеного контракту набрав чинності Закон України від 11 квітня 2024 року №3633-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», який набрав чинності 18 травня 2024 року та яким, зокрема, внесено зміни до статей 23 і 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
19 лютого 2025 року начальником НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України видано наказ №129-ОС, яким відповідно до частини восьмої статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» молодшому сержанту ОСОБА_1 з 20 лютого 2025 року продовжено дію контракту понад встановлений строк на період дії воєнного стану. Підставами для видання зазначеного наказу визначено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (зі змінами) та рапорт заступника начальника загону - коменданта прикордонної комендатури швидкого реагування від 30 січня 2025 року № 02.27/4882/25-Вн. 
12 вересня 2025 року позивач звернувся до командування військової частини з рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Зазначений рапорт був направлений поштовим відправленням та отриманий відповідачем. 
Листом від 19 вересня 2025 року № 08/23868-25-Вих відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для звільнення, посилаючись на те, що наказом від 19 лютого 2025 року № 129-ОС дію контракту було продовжено на період дії воєнного стану, у зв`язку з чим підстави для припинення військової служби відсутні. 
Вважаючи дії відповідача щодо продовження строку дії контракту та відмови у звільненні з військової служби такими, що суперечать вимогам Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а також вважаючи, що його рапорт не був розглянутий належним чином, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті та задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив із того, що підпунктом «ж» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовцям, які уклали контракт під час дії воєнного стану, надано право на звільнення у зв`язку із закінченням строку контракту за умови, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу. 
Суд дійшов висновку, що позивач не звертався з рапортом про продовження строку контракту, нового контракту не укладав, а внесення змін до чинного контракту у встановленому порядку не здійснювалося. 
За таких обставин суд першої інстанції вважав, що відповідач безпідставно застосував положення частини восьмої статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та продовжив дію контракту наказом від 19 лютого 2025 року №129-ОС, незважаючи на те, що зазначена норма містить виключення щодо випадків, передбачених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону. 
Виходячи з цього, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність наказу в оскаржуваній частині, а також рішення відповідача про відмову у звільненні позивача з військової служби та, вважаючи, що у відповідача був відсутній інший правомірний варіант поведінки, зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України прийняти рішення (наказ) про звільнення позивача з військової служби на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
За приписами частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративні суди, здійснюючи контроль за рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень, перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а також чи є вони обґрунтованими, добросовісними, пропорційними та прийнятими з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття відповідного рішення.
Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України саме на суб`єкта владних повноважень покладається обов`язок доведення правомірності прийнятого ним рішення, якщо воно є предметом судового оскарження.
Спірні правовідносини виникли у зв`язку з продовженням відповідачем строку дії контракту про проходження військової служби, укладеного позивачем під час дії воєнного стану, та подальшою відмовою у його звільненні з підстав, передбачених підпунктом «ж» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідно до статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, а її проходження здійснюється, зокрема, у добровільному порядку (за контрактом).
За змістом статей 19, 20 зазначеного Закону та пункту 17 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року №1115/2009, контракт про проходження військової служби є письмовою угодою між громадянином та державою, яка визначає взаємні права та обов`язки сторін на період проходження військової служби.
Судом встановлено, що позивач уклав контракт про проходження військової служби 20 лютого 2024 року строком на один рік, тобто після введення в Україні воєнного стану. 
Законом України від 11 квітня 2024 року №3633-ІХ законодавцем було змінено правове регулювання проходження військової служби військовослужбовцями, які уклали контракт під час дії воєнного стану.
Так, підпунктом «ж» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ передбачено, що під час дії воєнного стану контракт припиняється, а військовослужбовець звільняється з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану, якщо він не висловив бажання продовжувати військову службу.
Водночас пунктом 2 частини восьмої статті 23 Закону №2232-ХІІ визначено, що дія контракту продовжується понад встановлений строк на період дії воєнного стану, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону.
Отже, положення статей 23 та 26 Закону №2232-ХІІ перебувають у системному взаємозв`язку та підлягають застосуванню у сукупності.
Частина восьма статті 23 Закону №2232-ХІІ встановлює загальне правило щодо продовження строку дії контракту в особливий період, тоді як підпункт «ж» пункту 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону є спеціальною нормою, якою законодавець визначив виняток із такого правила для військовослужбовців, які уклали контракт під час дії воєнного стану.
Таким чином, після набрання чинності Законом України від 11 квітня 2024 року №3633-ІХ продовження строку дії такого контракту вже не є безумовним наслідком закінчення строку його дії, а можливе лише за відсутності передбачених законом підстав для його припинення.
Колегія суддів виходить із того, що підпункт «ж» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ пов`язує можливість подальшого проходження військової служби після закінчення строку контракту саме з наявністю волевиявлення військовослужбовця щодо її продовження. Отже, встановлення такого волевиявлення є юридично значущою обставиною, яка підлягає з`ясуванню під час вирішення питання про продовження строку дії контракту. Оскільки відповідач не довів, що на момент прийняття наказу мав відомості про висловлене позивачем бажання продовжувати військову службу, у нього були відсутні правові підстави вважати наявними умови для продовження строку дії контракту.
При цьому колегія суддів звертає увагу, що Закон №2232-ХІІ не визначає порядку реалізації права, передбаченого підпунктом «ж» пункту 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону.
Зокрема, Закон не встановлює строку, форми повідомлення військовослужбовцем про небажання продовжувати військову службу та правових наслідків неподання відповідного рапорту до закінчення строку контракту.
Так само пункт 288 Положення №1115/2009 визначає лише порядок оформлення звільнення після прийняття відповідного рішення та не встановлює строків реалізації права на звільнення.
Саме цими обставинами апелянт обґрунтовує доводи апеляційної скарги про те, що неподання позивачем рапорту до закінчення строку контракту свідчило про його згоду на продовження військової служби.
Колегія суддів не може погодитися з таким тлумаченням.
Підпункт «ж» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ містить умову «не висловили бажання продовжувати військову службу», однак не містить положення про те, що таке волевиявлення повинно бути здійснене виключно до певної календарної дати або лише шляхом подання рапорту.
Отже, доводи апелянта фактично ґрунтуються не на буквальному змісті закону, а на його розширеному тлумаченні шляхом доповнення новою умовою, яку законодавець не передбачив.
Разом із тим суд не вправі шляхом тлумачення встановлювати додаткові обмеження щодо реалізації права, прямо наданого законом.
Відсутність визначеного законодавцем процесуального механізму реалізації певного права не може тлумачитися як підстава для його втрати або звуження його змісту.
Інший підхід фактично призводив би до неможливості реалізації права, наданого Законом №3633-ІХ, що суперечило б меті внесених законодавцем змін та принципу верховенства права.
Саме тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що сама лише обставина неподання позивачем рапорту до закінчення строку контракту не свідчить про його волевиявлення щодо продовження військової служби та не може бути самостійною підставою для автоматичного продовження строку дії контракту.
Оцінюючи правомірність наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 19 лютого 2025 року №129-ос про продовження строку дії контракту позивача, колегія суддів виходить із того, що будь-яке рішення суб`єкта владних повноважень має прийматися відповідно до вимог частини другої статті 19 Конституції України та частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, тобто на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені законом.
Як убачається з матеріалів справи, зазначеним наказом дію контракту, укладеного позивачем 20 лютого 2024 року, продовжено з 20 лютого 2025 року на період дії воєнного стану. Підставою для видання наказу визначено дію воєнного стану та рапорт заступника начальника загону від 30 січня 2025 року №02.27/4882/25-Вн. 
Разом із тим із матеріалів справи не вбачається, що під час вирішення питання про продовження строку дії контракту відповідач з`ясував наявність чи відсутність обставин, передбачених підпунктом «ж» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ, які виключали можливість застосування загального правила, встановленого частиною восьмою статті 23 цього Закону.
Зокрема, матеріали справи не містять доказів того, що до прийняття спірного наказу відповідач з`ясував волевиявлення позивача щодо продовження проходження військової служби чи отримав від позивача повідомлення про бажання продовжувати військову службу після закінчення строку контракту.
Натомість як у відзиві на позов, так і в апеляційній скарзі відповідач послідовно обґрунтовує правомірність наказу виключно тим, що позивач не звернувся із рапортом про небажання продовжувати військову службу до закінчення строку контракту, а тому дія контракту була продовжена автоматично. 
Посилання відповідача на те, що неподання позивачем рапорту про небажання продовжувати військову службу до закінчення строку контракту є достатньою підставою для його автоматичного продовження, колегія суддів відхиляє як такі, що не ґрунтуються на правильному тлумаченні положень Закону №2232-ХІІ.
Як уже зазначалося, закон пов`язує можливість продовження строку дії контракту з наявністю волевиявлення військовослужбовця щодо продовження військової служби, проте не встановлює презумпції, відповідно до якої неподання рапорту про звільнення до закінчення строку контракту свідчить про його згоду на таке продовження.
Отже, відповідач фактично ототожнив поняття «не висловив бажання продовжувати військову службу» із поняттям «не подав рапорт про звільнення до закінчення строку контракту», хоча таке тлумачення не випливає зі змісту підпункту «ж» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ.
За таких обставин, приймаючи наказ від 19 лютого 2025 року №129-ос, відповідач не врахував вимог статей 23 та 26 Закону №2232-ХІІ у їх системному взаємозв`язку та не з`ясував усіх юридично значущих обставин, необхідних для вирішення питання про продовження строку дії контракту.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наказ від 19 лютого 2025 року №129-ос прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому він є протиправним.
Судом першої інстанції встановлено, що після закінчення строку контракту позивач звернувся до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у якому повідомив про небажання продовжувати військову службу, укладати новий контракт та проходити службу у військовому резерві. За результатами розгляду зазначеного рапорту відповідач листом від 19 вересня 2025 року №08/23868-25-Вих повідомив позивача про відсутність підстав для його звільнення, посилаючись на те, що дію контракту вже продовжено наказом від 19 лютого 2025 року №129-ос. 
Отже, єдиною підставою для відмови у звільненні позивача стало існування наказу про продовження строку дії контракту.
Водночас, як уже встановлено колегією суддів, зазначений наказ прийнято з порушенням вимог статей 23 та 26 Закону №2232-ХІІ, а тому він не може бути належною правовою підставою для відмови у реалізації права, гарантованого позивачу законом.
Посилання відповідача на те, що після продовження строку дії контракту позивач утратив право на звільнення за підпунктом «ж» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ, також є безпідставними.
Зміст наведеної норми свідчить, що законодавець визначив саме матеріально-правову підставу припинення контракту, а не встановив обмеження щодо часу реалізації цього права після його виникнення.
Ні Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу», ні Положення №1115/2009 не передбачають, що після прийняття наказу про продовження строку дії контракту військовослужбовець позбавляється права посилатися на підставу звільнення, встановлену підпунктом «ж» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ.
Таким чином, сама по собі наявність наказу №129-ос не виключала обов`язку відповідача перевірити доводи позивача, надати належну правову оцінку підставам його звернення та прийняти рішення відповідно до вимог закону.
Натомість відповідач фактично обмежився формальним посиланням на раніше прийнятий наказ, не перевіривши його відповідність вимогам чинного законодавства та не застосувавши належним чином положення статей 23 та 26 Закону №2232-ХІІ у їх системному взаємозв`язку, що призвело до помилкового висновку про відсутність у позивача права на звільнення.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення відповідача про відмову у звільненні позивача є похідним від протиправного наказу про продовження строку дії контракту, а тому також не відповідає вимогам законності, визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують та не свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.
Колегія суддів також перевірила доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції способу захисту порушеного права та вважає їх необґрунтованими.
Відповідно до статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право звернутися до адміністративного суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За змістом статей 2, 9 та 245 Кодексу адміністративного судочинства України судовий захист має бути ефективним, забезпечувати реальне поновлення порушеного права та виключати необхідність повторного звернення особи до суду для його реалізації.
Як установлено судом, порушення прав позивача полягало не лише у прийнятті протиправного наказу про продовження строку дії контракту та подальшій відмові у звільненні, а й у фактичному позбавленні його можливості реалізувати право, передбачене підпунктом «ж» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
За таких обставин саме скасування спірного наказу або лише визнання протиправною відмови у звільненні не призвело б до повного відновлення порушеного права позивача, оскільки не вирішувало б питання щодо його звільнення з військової служби.
Після встановлення судом наявності визначених законом підстав для звільнення позивача відповідач зобов`язаний прийняти відповідне рішення відповідно до вимог Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Такий спосіб захисту забезпечує ефективне та повне поновлення порушеного права позивача.
У цій справі предметом судового розгляду є не оцінка доцільності прийняття відповідного кадрового рішення, а перевірка правильності застосування імперативних приписів закону, які визначають умови припинення військової служби.
Тому покладення на відповідача обов`язку прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби є наслідком установленої судом протиправності його попередніх рішень та відповідає вимогам статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України щодо ефективного способу судового захисту.
Колегія суддів враховує також, що інший спосіб захисту за встановлених обставин не забезпечив би повного поновлення порушеного права позивача та створив би підстави для виникнення нового спору між тими самими сторонами.
За таких обставин суд першої інстанції правильно визначив спосіб захисту порушеного права, який відповідає характеру допущеного порушення, забезпечує реальне виконання судового рішення та узгоджується із завданням адміністративного судочинства.
Доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції способу захисту ґрунтуються на помилковому розумінні наслідків установленої судом протиправності спірних рішень та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, а обґрунтованим — рішення, постановлене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених належними та допустимими доказами, з наданням оцінки всім доводам учасників справи.
Перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відповідно до вимог статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну правову оцінку зібраним доказам та правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
Доводи апеляційної скарги зводяться переважно до власного тлумачення відповідачем положень статей 23 та 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та незгоди з висновками суду першої інстанції щодо застосування цих норм.
При цьому наведені в апеляційній скарзі аргументи не спростовують встановлених судом обставин, не підтверджують неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та не свідчать про порушення норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування або зміни судового рішення.
За наведених обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про протиправність спірного наказу та рішення про відмову у звільненні позивача.
За таких обставин рішення Одеського окружного адміністративного суду відповідає вимогам статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, а визначені статтею 317 цього Кодексу підстави для його скасування або зміни відсутні.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 та статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки під час апеляційного перегляду справи таких порушень не встановлено, апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України задоволенню не підлягає, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року підлягає залишенню без змін.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року у справі № 420/33872/25 залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук