ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/15003/25  Номер провадження 22-ц/814/1931/26 | Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н. В.  Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2026 року | м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Одринської Т.В., 
суддів: Панченка О.О., Пікуля В.П.,
за участю секретаря: Сальної Н.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за позовом   ОСОБА_1 до Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги про поновлення на роботі
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 23 грудня 2025 року,
В С Т А Н О В И В :
У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив скасувати накази Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги № 599/к від 05.09.2025 року «Про звільнення ОСОБА_2 » та № 602/к від 09.09.2025 року «Про внесення змін до наказу №599/к від 05.09.2025 «Про звільнення ОСОБА_2 ».
Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Центрально-Східного управління надання безоплатної правничої допомоги Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги з 15 вересня 2025 року.
Зобов`язати Східний міжрегіональний центр з надання безоплатної правничої допомоги увільнити ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків на період проходження військової служби за призовом під час мобілізації з 13 вересня 2025 року із збереженням посади та місця роботи.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 працював у системі безоплатної правничої допомоги понад 10 років, з 19.02.2024 року обіймав посаду начальника Центрально-Східного управління надання безоплатної правничої допомоги Східного МРЦ. 
05 вересня 2025 року подав заяву про звільнення за угодою сторін 15 вересня 2025 року, однак зазначає, що був введений в оману керівництвом Східного МРЦ щодо відпусток керівництва та не мав часу для прийняття обдуманого рішення.
Вказував на те, що 13 вересня 2025 року він був призваний на військову службу за мобілізацією, про що повідомив роботодавця 14 вересня 2025 року та вимагав увільнення від роботи зі збереженням місця роботи згідно зі статтею 119 КЗпП України. 
12 вересня 2025 року намагався відкликати заяву про звільнення, однак отримав відмову від роботодавця.
Позивач також посилається на упереджене ставлення з боку керівництва Східного МРЦ, яке, на його думку, проявлялося у безпідставному системному депреміюванні та виключенні зі списку на бронювання, що становить, за його твердженням, дискримінацію.
На думку позивача, звільнення 15 вересня 2025 року є незаконним, оскільки на момент звільнення він вже був призваний на військову службу 13 вересня 2025 року, що гарантує йому збереження місця роботи згідно з частиною третьою статті 119 КЗпП України.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Полтави від 23 грудня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено в повному обсязі.
Рішення вмотивовано тим, що домовленість про звільнення була досягнута за взаємною згодою та юридично оформлена наказом від 05 вересня 2025 року, тобто до моменту призову позивача на військову службу 13 вересня 2025 року.
Також районний суд зауважив, що після досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін позивач не мав права в односторонньому порядку відкликати свою заяву про звільнення. Власник або уповноважений ним орган обґрунтовано відмовив у задоволенні заяв позивача про відкликання заяви про звільнення, оскільки відсутня згода власника на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.
Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, ігнорування практики Верховного Суду, неправильне застосуванням норм матеріального права, істотне порушенням норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позов у повному обсязі. 
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що юридично значним моментом звільнення є не дата подання заяви, а дата припинення трудових відносин.
Зазначає, що фактичне припинення трудового договору відбулося 15.09.2025, тобто після призову позивача на військову службу 13.09.2025. 
Звертає увагу суду, що з моменту призову позивач набув імперативних гарантій, передбачених ч. 3 ст. 119 КЗпП України та ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Вважає,що юридично значущою є дата фактичного припинення трудових відносин, а не дата подання заяви чи дата видачі наказу.
Вказує на те, що мобілізація позивача відбулася 13.09.2025, тоді як припинення трудових відносин — 15.09.2025, тобто вже після набуття статусу військовослужбовця. Таким чином, на момент припинення трудового договору позивач уже мав статус мобілізованого, а отже — користувався імперативними гарантіями збереження місця роботи та посади.
Посилаючись на практику Верховного Суду зазначав, що за умов воєнного стану та змін законодавства, звільнення мобілізованого працівника є недопустимим, якщо фактичне припинення трудових відносин відбувається після призову.
У відзиві на апеляційну скаргу Східний міжрегіональний центр з надання безоплатної правничої допомоги просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення районного суду – без змін. 
Зазначає, що дійсно, відповідно до практики Верховного Суду, на які посилається позивач, встановлюють, що звільнення працівників, з якими роботодавцем було укладено строкові трудові договори і які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період, є можливим не раніше дня закінчення дії особливого періоду або дня фактичного звільнення з військової служби.
Однак, звертає увагу суду на те, що дані правові позиції були сформовані на підставі обставин, відмінних від тих, що стали підставою для прийняття рішення суду першої інстанції, оскільки:
між роботодавцем та працівником були укладені строкові трудові договори та звільнення відбулось у зв`язку із закінченням строку трудового договору (трудовий догорів між позивачем та відповідачем був безстроковим та припинився за угодою сторін); 
звільнення працівника відбувалось за ініціативою власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу (трудовий догорів між позивачем та відповідачем припинився за угодою сторін);
юридичний факт звільнення (прийняття рішення про звільнення) відбувся в період перебування працівника на військовій службі під час мобілізації, на особливий період (рішення про припинення трудового договору у даній справі було прийнято Східним міжрегіональним центром з надання безоплатної правничої допомоги до моменту мобілізації Позивача);
відсутність у працівника волевиявлення щодо припинення трудового договору (у даній справі, навпаки, позивач проявив ініціативу щодо припинення трудових відносин шляхом подання заяви про звільнення за угодою сторін).
Таким чином, у висновках Верховного Суду, на які посилався позивач, вважає, що обставини, які формують зміст цих правовідносин і впливають на застосування норм права, є відмінними, та не можуть бути прийняті до уваги.
Крім того, вказує на те, що доводи позивача щодо його дискримінації є необґрунтованими та такими, що не підтверджені належними доказами.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював у системі безоплатної правничої допомоги понад 10 років. З 19.02.2024 року він обіймав посаду начальника Центрально-Східного управління надання безоплатної правничої допомоги Східного МРЦ на підставі наказу Східного МРЦ від 16.02.2024 року № 47-К.
05 вересня 2025 року позивач через систему електронного документообігу АСКОД подав заяву № Вн/03/1904 про звільнення з посади 15 вересня 2025 року за угодою сторін відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Роботодавець того ж дня погодив звільнення та видав наказ № 599/к від 05.09.2025 року.
12 вересня 2025 року позивач подав заяви (№№ Вн/03/1926, Вн/03/1927, Вн/03/1928) про відкликання своєї заяви про звільнення. Цього ж дня Східний МРЦ листом № 010/08.1-9/5591 від 12.09.2025 року відмовив у задоволенні заяв, посилаючись на відсутність взаємної згоди роботодавця на анулювання домовленості про звільнення.
13 вересня 2025 року позивач був призваний на військову службу за мобілізацією на підставі повідомлення № 590 від 13.09.2025 року, виданого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Про факт мобілізації позивач повідомив роботодавця 14 вересня 2025 року, подавши заяву № Вн/03/1931 про увільнення від роботи у зв`язку з проходженням військової служби.
15 вересня 2025 року позивача було звільнено з посади начальника Центрально-Східного управління надання безоплатної правничої допомоги Східного МРЦ згідно з наказом № 599/к від 05.09.2025 року (в редакції наказу № 602/к від 09.09.2025 року).
З матеріалів справи вбачається, що позивач з початку липня 2025 року дізнався через застосунок «Резерв+», що його з 26.06.2025 року розшукує ІНФОРМАЦІЯ_1 за порушення правил військового обліку. З цього часу позивач розпочав пошук нового місця роботи, де був би заброньований і 05 вересня 2025 року йому було запропоновано працевлаштуватися з 16 вересня 2025 року на посаду старшого викладача Національного університету «Полтавська політехніка імені Юрія Кондратюка» із подальшим бронюванням.
05 вересня 2025 року у телефонній розмові з директором Східного МРЦ Бородавкою А.І. позивач повідомив, що планує звільнятися з посади і працевлаштуватися до вищого навчального закладу 16 вересня 2025 року. Директор повідомив про відпустки керівництва та необхідність подати заяву про звільнення того ж дня.
Матеріали справи підтверджують, що розмір премії позивача у 2025 році становив: січень - 90%, лютий - 90%, березень - 90%, квітень - 90%, травень - 100%, червень - 100%, липень - 90%, серпень - 80% до нарахованої місячної заробітної плати, що значно перевищує базовий розмір премії у 10%.
З матеріалів справи вбачається, що Східним МРЦ було заброньовано шість працівників Центрально-Східного управління надання безоплатної правничої допомоги Східного МРЦ. При цьому жоден із працівників керівного та управлінського складу директор, заступник директора, начальники та заступники начальників управлінь в Східному МРЦ не був заброньований, за винятком випадку бронювання позивача у період вересня 2024 року - березня 2025 року.
Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що сторонами було досягнуто домовленості про припинення трудового договору за угодою сторін з конкретною датою звільнення - 15 вересня 2025 року. Суд прийшов до висновку, що ця домовленість була оформлена належним чином шляхом видання відповідного наказу роботодавця.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України, підставою припинення трудового договору є угода сторін.
У разі коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.
Припинення трудового договору згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у разі взаємної згоди сторін трудового договору.
Згідно з усталеною судовою практикою Верховного Суду, при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості можливе лише у разі взаємної згоди на це власника або уповноваженого ним органу і працівника.
Відповідних висновків дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 27 березня 2019 року у справі № 524/3490/17-ц, від 22 квітня 2019 року у справі № 759/11508/16-ц, від 27 травня 2020 року у справі № 404/6236/19, від 15 липня 2020 року у справі № 733/498/17, від 21 квітня 2021 року у справі № 758/11224/18, від 29 червня 2022 року у справі № 748/1266/21, від 13 квітня 2023 року у справі № 212/1077/20, від 09 травня 2024 року у справі № 380/7066/23, від 29 січня 2025 року у справі № 947/7799/23.
Нормами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язку приймати відкликання працівником своєї заяви про звільнення у разі досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін. 12 вересня 2025 року позивач намагався відкликати свою заяву про звільнення, однак роботодавець обґрунтовано відмовив у задоволенні цієї вимоги, посилаючись на відсутність взаємної згоди на анулювання домовленості.
Згідно з частиною третьою статті 119 КЗпП України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток.
Відповідно до частини другої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», громадяни України, призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 КЗпП України.
Чинне законодавство не забороняє звільнення працівника за угодою сторін під час його перебування на військовій службі, якщо таке волевиявлення було висловлено працівником добровільно до моменту призову. 
Як встановлено судом, 05 вересня 2025 року ОСОБА_1 подав письмову заяву про звільнення його з посади за угодою сторін 15 вересня 2025 року. Того ж дня роботодавець висловив свою згоду шляхом видання наказу № 599/к від 05.09.2025.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, викладеної вище, анулювання домовленості про звільнення за угодою сторін може мати місце виключно за взаємною згодою власника або уповноваженого ним органу і працівника.
Одностороннє відкликання працівником своєї заяви про звільнення після досягнення домовленості та видачі відповідного наказу законом не передбачено. 
Таким чином, відмова відповідача скасувати наказ за заявою позивача від 12.09.2025 є правомірною.
Доводи апеляційної скарги про те, що факт призову на військову службу 13.09.2025 робить недійсною раніше досягнуту угоду, є помилковими та такими, що ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм права.
Норма ст. 119 КЗпП України не обмежує права працівника на самостійне розпорядження своїм правом на працю та не забороняє припинення трудових відносин з інших підстав, передбачених законом, у тому числі за узгодженим волевиявленням сторін.
Оскільки спільне узгоджене волевиявлення оформлено наказом 05 вересня 2025 року до виникнення обставин призову, у подальшому призов позивача на військову службу 13 вересня 2025 року не скасовує юридичної сили вже укладеної угоди сторін про припинення трудового договору.
Настання дати 15 вересня 2025 року є лише оформленням строку виконання вже досягнутої домовленості, а не прийняттям роботодавцем нового рішення про звільнення працівника з власної ініціативи.
Посилання ОСОБА_1 на правові позиції Верховного Суду про гарантії мобілізованих є безпідставними, оскільки ці висновки є нерелевантними даним цивільно-правовим відносинам.
Ураховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що звільнення позивача було здійснено відповідно до вимог чинного законодавства з дотриманням усіх умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України.
Сторони дійшли домовленості про припинення трудового договору за взаємною згодою - позивач подав заяву про звільнення 05 вересня 2025 року, роботодавець того ж дня погодив звільнення та видав наказ.
Волевиявлення працівника на припинення трудового договору було наявним у момент видачі наказу про звільнення. Позивач діяв свідомо та добровільно, маючи чіткий намір щодо зміни місця роботи з метою отримання бронювання в іншій установі.
Після досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін позивач не мав права в односторонньому порядку відкликати свою заяву про звільнення. Власник або уповноважений ним орган обґрунтовано відмовив у задоволенні заяв позивача про відкликання заяви про звільнення, оскільки відсутня згода власника на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.
Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для скасування законного та обґрунтованого рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення колегія суддів не вбачає.
Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.
Керуючись ст.ст. 367,374,375, 383 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 23 грудня 2025 року– залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий        Т.В. Одринська

Судді:         О.О. Панченко

В.П. Пікуль