СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2026 року м. Харків Справа №917/269/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В., суддя Склярук О.І.

за участю секретаря судового засідання Міракова Г.А.,
за участю представників учасників справи:
від позивача – Бабчук В.В.,
від відповідача – Дроменко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду матеріали апеляційної скарги Білицької селищної ради (вх.№1385П від 25.06.2026) на рішення Господарського суду Полтавської області від 27.05.2026 у справі №917/269/25 (м. Полтава, суддя Сірош Д.М., повне рішення складено 08.06.2026),
за позовом Білицької селищної ради, смт. Білики, Полтавський район, Полтавська область,
до Публічного акціонерного товариства «Луценко», с. Свічкареве, Полтавський район, Полтавська область,
про визнання недійсним рішення в частині та скасування державного акта., -

ВСТАНОВИВ:

Білицька селищна рада звернулась до Господарського суду Полтавської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Луценко" у якому (з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 16.04.2025 вх.№5098), в якій просила:
- визнати незаконним та скасувати рішення Марківської сільської ради від 05 квітня 2000 року №18 «Про видачу державного акту на право колективної власності на землю та на право постійного користування землею відкритому акціонерному товариству «Луценко» на території Марківської сільської ради», в частині видачі державного акта на право постійного користування землею площею 101,5 га;
- визнати незаконним та скасувати Державний акт на право постійного користування землею серії I-ПЛ № 000394 від 05.09.2000, виданий Марківською сільською радою народних депутатів Кобеляцького району Полтавської області ВАТ «Луценко», зареєстрований в Книзі записів державних актів за № 42. 
Рішенням Господарського суду Полтавської області від 27.05.2026 у позові відмовлено.
Білицька селищна рада з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилась та звернулась до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм чинного законодавства, просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 27.05.2026 року у справі № 917/269/25 за позовом Білицької селищної ради до ПАТ «Луценко» про визнання недійсним рішення в частині та скасування державного акта. Прийняти нове рішення, яким позов Білицької селищної ради задовольнити повністю, визнати незаконним та скасувати рішення Марківської сільської ради від 05 квітня 2000 року №18 «Про видачу державного акту на право колективної власності на землю та на право постійного користування землею відкритому акціонерному товариству «Луценко» на території Марківської сільської ради» в частині видачі державного акта на право постійного користування землею площею 101,5 га, визнати незаконним та скасувати Державний акт на право постійного користування землею серії I-ПЛ № 000394 від 05.09.2000, виданий Марківською сільською радою народних депутатів Кобеляцького району Полтавської області ВАТ «Луценко», зареєстрований в Книзі записів державних актів за № 42.
В обґрунтування апеляційної скарги Білицька селищна рада вказує про те, що:
- судом не взяті до уваги та не спростовані доводи позивача про те, що відповідно до ст.ст. 7, 10, 12, 17, 18 Земельного кодексу України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, встановленню землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право постійного користування, передує процедура відведення компетентним органом земельної ділянки за заявою заінтересованої особи, надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою, затвердження такого проекту та прийняття рішення про передачу земельної ділянки у власність чи користування.
Надані позивачем докази, а саме, архівні копії документів Марківської сільської ради, Кобеляцької районної ради, Кобеляцької районної державної адміністрації, витребувані Білицькою селищною радою, свідчать про те, що рішення ради або розпорядження державного органу про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою, затвердження проекту землеустрою та надання в постійне користування ВАТ «Луценко» земельної ділянки площею 101,5 га не приймалися. Відповідач у судовому засіданні не спростував надані докази та не надав свої, які б свідчили про дотримання процедури отримання спірної земельної ділянки у користування. Отже, відсутній юридичний факт прийняття компетентним органом рішення, що стосується надання в постійне користування земельної ділянки ВАТ «Луценко» і таке право не є набутим;
- суд першої інстанції не взяв до уваги те, що у справі № 917/1480/22 обґрунтуванням позовної вимоги про визнання недійсним та скасування державного акта на право постійного користування землею серії I-ПЛ №000394 від 05.09.2000 року було те, що частина земель, визначена цим актом була передана у приватну власність фізичним особам, внаслідок чого змінився склад земель визначений ним, а згідно з п.4.18 Інструкції про заповнення бланків державних актів на право власності на земельну ділянку і на право постійного користування земельною ділянкою, затвердженої Наказом Державного комітету із земельних ресурсів від 22.06.2009 №325, у випадку припинення права власності (права користування) земельною ділянкою, добровільної заміни державного акта або поділу чи об`єднання земельної ділянки землевласник (землекористувач) повертає свій примірник державного акта до територіального органу Держкомзему, де зберігається інший примірник державного акта, після чого на них робляться відмітки «скасовано».
В справі що розглядається підставою визнання недійсним та скасування державного акта на право постійного користування землею є факт відсутності рішення компетентного органу про надання земельної ділянки в постійне користування, а відтак державний акт посвідчує неіснуюче право. Виходячи з цього, відповідність державного акта нормам законодавства по формі та змісту не може бути підставою визнання його законним, з підстав законності його видачі;
- посилаючись на статтю 23 Земельного кодексу України № 561-XII, апелянт вказує на те, що державний акт на право постійного користування землею не є правовстановлюючим документом, а лише посвідчує таке право, на що неодноразово вказував Верховний суд у висновках, що містяться у його постановах. Апелянт посилається на правові позиції, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2019 у справі №823/1984/16 та від 15.09.2020 у справі №469/1044/17. Водночас, суд першої інстанції не врахував наведені висновки Верховного Суду, вказавши, що ПАТ «Луценко» є належним землекористувачем спірної земельної ділянки на підставі державного акта від 05.09.2000 серії I-ПЛ № 000394, який, за його висновком є правовстановлюючим документом;
- апелянт вважає неправильним відхилення судом за безпідставністю твердження позивача про те, що з прийняттям 28.04.2021 Верховною радою України Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» до складу земель комунальної власності Білицької селищної ради увійшла земельна ділянка площею 24,9998 га, з кадастровим номером 5321884600:00:011:0849, що розташована за межами с. Свічкареве колишньої Марківської сільської ради та входить до складу земель визначених державним актом від 05.09.2000 серії I-ПЛ № 000394. В обґрунтування суд посилається на положення частини 5 статті 116 діючого Земельного Кодексу України, якою визначено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Таким твердженням суд першої інстанції навмисно плутає порядок передачі сформованих земельних ділянок із державної або комунальної власності фізичним чи юридичним особам відповідно до ст.116 Земельного кодексу України, з передачею земель з державної у комунальну власність відповідно до Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», де в пункті 24 чітко визначено, що земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки. У відповідності до цього пункту, шістнадцятою сесією Білицької селищної ради восьмого скликання від 23.12.2021 прийнято рішення № 95 про проведення державної реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку площею 24,9998 га, з кадастровим номером 5321884600:00:011:0849, за територіальною громадою в особі Білицької селищної ради. Державним реєстратором 19.01.2022 проведено державну реєстрацію земельної ділянки площею 24,9998 га, з кадастровим номером 5321884600:00:011:0849 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, відповідно до якої власником земельної ділянки площею 24,9998 га, з кадастровим номером 5321884600:00:011:0849 є Білицька селищна рада.
Виходячи з цього, земельна ділянка площею 24,9998 га, з кадастровим номером 5321884600:00:011:0849, яка є частиною земель, визначених державним актом від 05.09.2000 серії I-ПЛ № 000394 перебуває у комунальній власності Білицької селищної ради на законних підставах;
- скаржник вважає безпідставним і незаконним твердження суду в тому, що Білицька селищна рада не довела факт порушення своїх прав рішенням Марківської сільської ради від 05.04.2000 № 18 «Про видачу державного акту на право колективної власності на землю та на право постійного користування землею Відкритому акціонерному товариству «Луценко» на території Марківської сільської ради» і за таких обставин, вимога про визнання незаконним та скасування рішення Марківської сільської ради від 05 квітня 2000 року №18 задоволенню не підлягає.
Таке твердження суперечить Конституції України, Цивільному кодексу України, нормам Закону «Про місцеве самоврядування в Україні», Висновкам Конституційного суду України, оскільки позовні вимоги обґрунтовувалися не порушенням безпосередньо прав позивача прийнятим ОМС рішенням, а невідповідністю рішення Марківської сільської ради від 05 квітня 2000 року №18 «Про видачу державного акту на право колективної власності на землю та на право постійного користування землею відкритому акціонерному товариству «Луценко» на території Марківської сільської ради», в частині видачі державного акта на право постійного користування землею площею 101,5 га. Конституції та законам України.
Визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування, як окремий спосіб захисту порушених прав та інтересів (п. 10 ч.2 ст. 16 ЦК України) забезпечує відновлення права територіальної громади на землю;
- постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не дослідив та не надав оцінку доказам позивача, долученим до матеріалів справи, а саме: постанову Полтавського окружного адміністративного суду у справі №816/269/13-а; технічну документацію із землеустрою, щодо складання документів, що посвідчують право користування на земельну ділянку СФГ «Анкор» на території Марківської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області. 
Дані докази свідчать, зокрема, що постановою Полтавського окружного адміністративного суду у справі №816/269/13-а фактично встановила, що ПАТ «Луценко» не є користувачем земельних ділянок на території Марківської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області та визнано правильність виключення ПАТ «Луценко» з надання щорічної звітності за формою 6-зем (щодо наявності земель що перебувають в користуванні). Технічна документація із землеустрою, щодо складання документів, що посвідчують право користування на земельну ділянку СФГ «Анкор» на території Марківської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області свідчить про те, що на момент передачі земельної ділянки яка входить до земель визначених державним актом серії І- ПЛ № 000394 від 05.09.2000р. СФГ «Анкор» в оренду, не перебувала в постійному користуванні ПАТ «Луценко», оскільки відповідно до частини п`ятої статті 116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.06.2026 для розгляду справи №917/269/25 визначено наступний склад суду: головуючий суддя (суддя-доповідач) Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В., суддя Склярук О.І.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 30.06.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Білицької селищної ради (вх.№1385П від 25.06.2026) на рішення Господарського суду Полтавської області від 27.05.2026 у справі №917/269/25. Витребувано з Господарського суду Полтавської області матеріали справи №917/269/25. Призначено справу до розгляду на "23" липня 2026 р. о 09:30 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61022, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань №132.
13.07.2026 матеріали справи №917/269/25 надійшли до Східного апеляційного господарського суду (вх.№7630).
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 13.07.2026 задоволено клопотання представника Білицької селищної ради – Бабчука В.В. (вх.№7512 від 08.07.2026) про його участь у судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду з розгляду справи №917/269/25, яке відбудеться 23.07.2026 о 09:30 год, у залі судового засідання №132 у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку, з використанням власних технічних засобів вказаного представника. Судове засідання у справі №917/269/25, яке призначено на 23.07.2026 о 09:30 год, постановлено провести за участю представника Білицької селищної ради – Бабчука В.В. у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку, з використанням власних технічних засобів вказаного заявника.
Від Публічного акціонерного товариства «Луценко» до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№7820 від 17.07.2026), в якому заявник просить апеляційну скаргу Білицької селищної ради на рішення Господарського суду Полтавської області від 27.05.2026 р., яке винесене в справі № 917/269/25 за позовом Білицької селищної ради до ПАТ «Луценко» про визнання недійсним рішення в частині та скасування державного акту залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Полтавської області від 27.05.2026 р. без змін. 
В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу Публічне акціонерне товариство «Луценко» вказує про те, що:
- судом правильно встановлено, як з позиції наданих доказів, так і норм матеріального права те, що ПАТ «Луценко» є законним користувачем земель площею 101,5 га (до складу яких входять 70,0 га - рілля, 3,4 га - пасовища, 1,1 га - під господарськими шляхами, 25,0 га - ліси та лісовкриті площі, 1,0 га - відкриті землі, 1,0 га під водою). ПАТ «Луценко» є користувачем земельної ділянки, що розміщена за адресою с. Свічкареве, Кобеляцького району Полтавської області в розмірі 101,5 га, що підтверджується державним актом на право постійного користування землею серії ІПЛ № 000394 від 05.09.2000 р. Даний Державний акт був виданий згідно чинного земельного законодавства, яке діяло на час правовідносин та є дійсним.
Право на користування спірною земельною ділянкою винило у ПАТ «Луценко» згідно рішення Марківської сільської ради 14 сесії 23 скликання № 18 від 05.04.2000 р. «Про видачу державного акту на право колективної власності на землю та на право постійного користування землею відкритому акціонерному товариству «Луценко» на території Марківської сільської ради», а також згідно розробленої технічної документації по складанню державних актів на право колективної власності на землю та постійного користування землею відкритого акціонерного товариства «Луценко» на території Марківської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області, яка додана до відзиву на позов (додатково була витребувана у ГУ Держгеокадатру в Полтавській області) та в складі якої є акт про в становлення меж ділянки (ділянок) в натурі.
З урахуванням положень ст. ст. 22, 23 Земельного Кодексу України 1990 р., для ПАТ «Луценко» право постійного користування спірною землею виникло після встановлення землевпорядною організацією меж земельної ділянки в натурі та отримання Державного акту на право постійного користування;
- позивач звернувся до суду з порушенням строків звернення з даним позовом. Позовна заява Білицької селищної ради подана до суду 06 лютого 2025 року, що підтверджується датою позовної заяви, поданою через «Електронний суд». Перебіг строку позовної давності щодо предмету даного спору розпочався для оскарження рішення Марківської сільської ради – з 06.04.2000 та закінчився 06.04.2003; для оскарження Державного акту на право постійного користування землею – з 06.09.2000 та закінчився 06.09.2003. Будь-яких підстав для зупинення чи переривання строку позовної давності не існувало і не зазначено в позові. Відповідач наголошує, що строки позовної давності починають свій перебіг з часу, коли про порушене право довідалася або могла довідатися саме держава в особі уповноваженого органу, а не «нова юридична особа, яка утворилася через 20 років в результаті приєднання». З огляду на зазначене, у задоволенні позову мало б бути відмовлено в тому числі через сплив строків позовної давності.
- у рішенні суд зазначив, що позивач не довів, яким чином порушені його права прийнятим рішенням, яке оскаржується, з чим повністю погоджується відповідач та вказує на те, що жодних прав позивача порушено не було, а навпаки наразі Білицька селищна рада порушує права належного користувача земельної ділянки ПАТ «Луценко».
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.07.2026 задоволено клопотання представника Публічного акціонерного товариства «Луценко» - адвоката Дроменко Л.В. про її участь у судових засіданнях Східного апеляційного господарського суду з розгляду справи №917/269/25 у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку, з використанням власних технічних засобів вказаного представника. Судове засідання у справі №917/269/25, яке призначено на 23.07.2026 о 09:30 год, та подальші судові засідання у даній справі постановлено провести за участю представника Публічного акціонерного товариства «Луценко» - адвоката Дроменко Л.В. у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку, з використанням власних технічних засобів вказаного заявника.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 23.07.2026 оголошено перерву у розгляді справи до "27" серпня 2026 р. о 10:00 год. у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61022, м. Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, зал засідань №132.
У судовому засіданні 27.08.2026 представник позивача просив суд задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким позов Білицької селищної ради задовольнити повністю, визнати незаконним та скасувати рішення Марківської сільської ради від 05 квітня 2000 року №18 «Про видачу державного акту на право колективної власності на землю та на право постійного користування землею відкритому акціонерному товариству «Луценко» на території Марківської сільської ради» в частині видачі державного акта на право постійного користування землею площею 101,5 га, визнати незаконним та скасувати Державний акт на право постійного користування землею серії I-ПЛ № 000394 від 05.09.2000, виданий Марківською сільською радою народних депутатів Кобеляцького району Полтавської області ВАТ «Луценко», зареєстрований в Книзі записів державних актів за № 42. Представник відповідача заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу доводи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та розглянувши справу в порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів встановила наступні обставини.
Як вбачається з матеріалів справи, Рішенням Білицької селищної ради від 06.11.2020 № 18.3 «Про реорганізацію юридичної особи Марківської сільської ради, шляхом приєднання до Білицької селищної ради», Марківську сільську раду Кобеляцького району Полтавської області (ЄДРПОУ 21051912) реорганізовано шляхом приєднання до Білицької селищної ради (ЄДРПОУ 21051585).
З цього часу Білицька селищна рада є правонаступником всіх прав та обов`язків Марківської сільської ради.
За твердженням позивача, у зв`язку з прийняттям 28.04.2021 Верховною радою України Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» (далі Закон 1423-IX), до складу земель комунальної власності Білицької селищної ради увійшла земельна ділянка площею 24,9998 га, з кадастровим номером 5321884600:00:011:0849, що розташована за межами с. Свічкареве колишньої Марківської сільської ради.
Шістнадцятою сесією Білицької селищної ради восьмого скликання від 23.12.2021 прийнято рішення № 95 про проведення державної реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку площею 24,9998 га, з кадастровим номером 5321884600:00:011:0849, за територіальною громадою в особі Білицької селищної ради.
Державним реєстратором 19.01.2022 проведено державну реєстрацію земельної ділянки площею 24,9998 га, з кадастровим номером 5321884600:00:011:0849 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, відповідно до якої власником земельної ділянки площею 24,9998 га, з кадастровим номером 5321884600:00:011:0849 є Білицька селищна рада.
Рішенням сімнадцятої позачергової сесії восьмого скликання від 28.01.2022 № 42 ця земельна ділянка передана у постійне користування комунальному підприємству Білицької селищної ради «Білики - Агро».
Державним реєстратором 23.02.2022 проведено державну реєстрацію земельної ділянки площею 24,9998 га, з кадастровим номером 5321884600:00:011:0849 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, відповідно до якої правокористувачем права постійного користування земельною ділянкою площею 24,9998 га, з кадастровим номером 5321884600:00:011:0849 є комунальне підприємство Білицької селищної ради «Білики — Агро».
Як вбачається з матеріалів справи, Марківською сільською радою Кобеляцького району Полтавської області 05 квітня 2000 року прийнято рішення №18 «Про видачу державного акту на право колективної власності на землю та на право постійного користування землею відкритому акціонерному товариству «Луценко» на території Марківської сільської ради».
Марківською сільською радою Кобеляцького району Полтавської області видано Відкритому акціонерному товариству «Луценко» (далі - ВАТ «Луценко») державний акт на право постійного користування землею серії І-ПЛ-№ 000394 від 05.09.2000, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 42.
Відповідно до зазначеного акта ВАТ «Луценко» надано у постійне користування 101,5 гектарів землі в межах згідно з планом землекористування, а саме в межах Марківської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Згідно з планом зовнішніх меж землекористування, що є додатком до Державного акта, до 101,5 гектарів землі, переданої у постійне користування ВАТ «Луценко», входило п`ять окремих земельних ділянок площею відповідно 70,8, 8,1, 6,0, 7,5, 9,1 га. Разом з цим, кадастрові номери земельних ділянок в державному акті не були визначені. 
Відповідно до пункту 1.1 статуту Публічного акціонерного товариства «Луценко», зареєстрованого 04.04.2012, Публічне акціонерне товариство «Луценко» є правонаступником всіх прав та обов`язків Відкритого акціонерного товариства «Луценко», яке засновано рішенням регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області від 05.03.1997 № 78-АТ шляхом перетворення державного радгоспу ім. Луценка Полтавського об`єднання по садівництву, розсадництву та виноробній промисловості «Полтавасадвинпром», у Відкрите акціонерне товариство відповідно до Закону України від 10.07.1996 «Про особливості приватизації в агропромисловому комплексі» та перейменовано в Публічне акціонерне товариство «Луценко» на виконання вимог Закону України «Про акціонерні товариства» від 17.09.2008.
Як стверджує позивач, за період з моменту створення ВАТ «Луценко до моменту видачі державного акта серії I-ПЛ №000394 від 05.09.2000 державний акт серії I-ПЛ № 000394 від 05.09.2000, який посвідчує право постійного користування ВАТ «Луценко» земельною ділянкою площею 101,5 га виданий без достатніх правових підстав з огляду на відсутність юридичного факту прийняття рішення що стосується надання в постійне користування земельної ділянки ВАТ «Луценко», на підставі якого було видано цей акт.
Також позивач стверджує, що рішення ради або розпорядження державного органу про надання дозволу на виготовлення проєкту землеустрою, затвердження проекту землеустрою та надання в постійне користування ВАТ «Луценко» земельної ділянки площею 101,5 га не приймалися.
Зважаючи на це позивач стверджує, що рішення Марківської сільської ради від 05 квітня 2000 року № 18 «Про видачу державного акту на право колективної власності на землю та на право постійного користування землею відкритому акціонерному товариству «Луценко» на території Марківської сільської ради» в частині видачі державного акта на право постійного користування землею площею 101,5 га прийняте без наявних на те підстав - за відсутності юридичного факту прийняття рішення Марківською сільською радою, або ж Кобеляцькою районною радою, або ж видачі розпорядження Кобеляцької районної державної адміністрації, про надання земельної ділянки в постійне користування ВАТ «Луценко».
Оскільки, як вважає позивач, рішення Марківської сільської ради від 05 квітня 2000 року в частині видачі державного акта на право постійного користування землею площею 101,5 га прийняте без наявних на те підстав, державний акт на право постійного користування землею серії I-ПЛ № 000394 від 05.09.2000, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею під № 42, від 05.09.2000 виданий незаконно.
При розгляді справи у суді першої інстанції місцевим господарським судом також встановлено, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15.05.2018 у справі № 816/1194/18 адміністративний позов ПАТ «Луценко» задоволено частково, визнано протиправною відмову ГУ Держгеокадастру у Полтавській області від 15.03.2018 № 28-16-0.3-1503/2-18 у наданні дозволу ПАТ «Луценко» на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на частину земельної ділянки, яка була надана Публічному акціонерному товариству «Луценко» відповідно до Державного акта на право постійного користування землею від 05.09.2000 серії І-ПЛ № 000394, зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області повторно розглянути заяву Публічного акціонерного товариства «Луценко» від 23.02.2018 № 23 з урахуванням висновків суду.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 05.08.2020 у справі №440/2110/20 адміністративний позов ПАТ «Луценко» про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 16.03.2020 № 7493-СГ, зобов`язано ГУ Держгеокадастру у Полтавській області надати дозвіл ПАТ «Луценко» на розроблення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель згідно заяви від 12.02.2020.
Постановою Східного апеляційного господарського суду від 29.07.2025 у справі №917/338/22 за позовом Публічного акціонерного товариства «Луценко» до Білицької селищної ради та Комунального підприємства «Білики-Агро» Білицької селищної ради, третя особа Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області визнано за Публічним акціонерним товариством «Луценко» право постійного користування земельною ділянкою, площею 24,9998 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим номером 5321884600:00:011:0849, яка була сформована в результаті поділу земельної ділянки площею 25,9999 га з кадастровим номером 5321884600:00:011:0791 та розташована на території Білицької селищної ради Полтавського району Полтавської області. Суд витребував у постійне користування Публічного акціонерного товариства «Луценко» з незаконного володіння Комунального підприємства «Білики-Агро» Білицької селищної ради (39230, Полтавська обл., Кобеляцький р-н, с. Чорбівка, вул. Центральна, буд. 16; код ЄДРПОУ: 44330092) земельну ділянку площею 24,9998 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим номером 5321884600:00:011:0849, розташовану на території Білицької селищної ради Полтавського району Полтавської області.
Рішенням Господарського суду Полтавської області від 10.05.2023 у справі №917/1480/22 Білицькій селищній раді відмовлено у задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства «Луценко» про визнання недійсним та скасування Державного акта на право постійного користування землею, серії І-ПЛ № 000394 від 05.09.2000, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 42. Вказане рішення залишене без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 30.08.2023.
Постановою Східного апеляційного господарського суду від 05.08.2024 у справі №917/2035/23 рішення Господарського суду Полтавської області від 07.05.2024 у справі №917/2035/23 скасовано та прийнято нове судове рішення, яким позов задоволено, визнано недійсним рішення тридцять сьомої сесії восьмого скликання Білицької селищної ради від 30.08.2023 року № 92 «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою ПАТ «Луценко».
За результатом розгляду даної позовної заяви про визнання незаконним та скасування рішення Марківської сільської ради від 05 квітня 2000 року №18 «Про видачу державного акту на право колективної власності на землю та на право постійного користування землею відкритому акціонерному товариству «Луценко» на території Марківської сільської ради», в частині видачі державного акта на право постійного користування землею площею 101,5 га; визнання незаконним та скасування Державного акта на право постійного користування землею серії I-ПЛ № 000394 від 05.09.2000, виданого Марківською сільською радою народних депутатів Кобеляцького району Полтавської області ВАТ «Луценко», зареєстрований в Книзі записів державних актів за № 42, судом першої інстанції прийнято рішення, яким у позові відмовлено.
Суд мотивував рішення тим, що встановленою обставиною у судових рішеннях у справі № 917/1480/22 є те, що державний акт на право постійного користування землею серії І-ПЛ №000394 від 05.09.2000 відповідав формі та змісту формі державного акту на постійне користування землею, яка була затверджена Постановою Верховної Ради України № 2201-XII від 13.03.1992.
Суд першої інстанції вказав на те, що на підставі рішення Марківської сільської ради від 05.04.2000 року № 18 «Про видачу державного акту на право колективної власності на землю та на право постійного користування землею Відкритому акціонерному товариству «Луценко» на території Марківської сільської ради» був виданий державний акт від 05.09.2000 серії I-ПЛ № 000394, який є правовстановлюючим документом для ПАТ “Луценко” щодо користування (як встановлено судом), зокрема, земельною ділянкою площею 24,9998 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим номером 5321884600:00:011:0849, розташованою на території Білицької селищної ради Полтавського району Полтавської області. Передача земельної ділянки площею 24,9998 га в постійне користування КП «Білики-Агро» Білицької селищної ради відбулася на підставі рішення 17 позачергової сесії 8 скликання Білицької селищної ради № 42 від 28.01.2022. Проте оскільки ця земельна ділянка перебуває у постійному користуванні ПАТ «Луценко» згідно з державним актом від 05.09.2000 серії I-ПЛ № 000394 та наразі є сформованою, враховуючи положення частини 5 статті 116 Земельного Кодексу України вона не могла передаватися в користування іншим особам або відчужуватися іншим шляхом. Тому, доводи позивача, стосовно того, що з прийняттям 28.04.2021 Верховною радою України Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» до складу земель комунальної власності Білицької селищної ради увійшла земельна ділянка площею 24,9998 га, з кадастровим номером 5321884600:00:011:0849, що розташована за межами с. Свічкареве колишньої Марківської сільської ради, суд першої інстанції відхилив як безпідставні.
Крім того, суд першої інстанції зауважив, що позивач не довів факт порушення його прав рішенням Марківської сільської ради від 05.04.2000 № 18 «Про видачу державного акту на право колективної власності на землю та на право постійного користування землею Відкритому акціонерному товариству «Луценко» на території Марківської сільської ради”. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність у позивача порушеного права оскаржуваним рішенням сільської ради, оскільки позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, яким саме чином цим рішенням порушено його право з урахуванням того, що позивач не є ані власником, ані користувачем спірної земельної ділянки, а обов`язок доказування лежить на позивачеві. За таких обставин, вимога про визнання незаконним та скасування рішення Марківської сільської ради від 05 квітня 2000 року №18 задоволенню не підлягає. При цьому судом першої інстанції враховано правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду від 08.05.2024 у справі №703/2305/22.
З урахуванням правових висновків, викладених у пункті 83 постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 823/1984/16, пунктах 90,91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 суд першої інстанції вказав на те, що право, що посвідчене державними актами, є похідним від відповідно рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи в користування. З огляду на відмову в позові в частині вимог про визнання недійсним рішення Марківської сільської ради від 05 квітня 2000 року № 18 відсутні підстави для скасування державного акта серії І-ПЛ № 000394 від 05.09.2000.
Надаючи правову оцінку вищенаведеним обставинам, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Як вбачається з матеріалів справи, Марківською сільською радою Кобеляцького району Полтавської області 05 квітня 2000 року прийнято рішення №18 «Про видачу державного акту на право колективної власності на землю та на право постійного користування землею відкритому акціонерному товариству «Луценко» на території Марківської сільської ради» (т. 1 а.с. 19, т. 2 а.с 10).
Марківською сільською радою Кобеляцького району Полтавської області видано Відкритому акціонерному товариству «Луценко» (далі - ВАТ «Луценко») державний акт на право постійного користування землею серії І-ПЛ-№ 000394 від 05.09.2000, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 42.
Відповідно до зазначеного акта ВАТ «Луценко» надано у постійне користування 101,5 гектарів землі в межах згідно з планом землекористування, а саме в межах Марківської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (т. 1 а.с. 9).
Апелянт у скарзі вказує на те, що судом першої інстанції не взяті до уваги та не спростовані доводи позивача про те, що відповідно до ст.ст. 7, 10, 12, 17, 18 Земельного кодексу України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, встановленню землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право постійного користування, передує процедура відведення компетентним органом земельної ділянки за заявою заінтересованої особи, надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою, затвердження такого проекту та прийняття рішення про передачу земельної ділянки у власність чи користування.
Щодо вказаних доводів апелянта про відсутність юридичного факту прийняття рішення про надання земельної ділянки у користування та недотримання відповідної процедури відведення земельної ділянки суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
За змістом статті 7 Земельного кодексу України (тут і далі в редакції, чинній на момент прийняття сільською радою спірного рішення та видачі спірного державного акта на право постійного користування землею) користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності: громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства; сільськогосподарським підприємствам і організаціям; громадським об`єднанням; релігійним організаціям; промисловим, транспортним та іншим несільськогосподарським підприємствам, установам і організаціям; організаціям, зазначеним у статті 70 цього Кодексу для потреб оборони; для ведення лісового господарства спеціалізованим підприємствам; житловим, житлово-будівельним, гаражно-будівельним і дачно-будівельним кооперативам; спільним підприємствам, міжнародним об`єднанням і організаціям з участю українських, іноземних юридичних і фізичних осіб, підприємствам, що повністю належать іноземним інвесторам.
Відповідно до статті 9 Земельного кодексу України до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить, зокрема: передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу; реєстрація права власності, права користування землею і договорів на оренду землі; погодження проектів землеустрою.
Згідно із частиною першою статті 19 Земельного кодексу України сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів.
Відповідно до частин 7, 8, 9, 12, 16 статті 19 Земельного кодексу України надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок. Розробку проектів відведення земельних ділянок, перенесення їх меж у натуру (на місцевість) і виготовлення документів, що посвідчують право користування землею, здійснюють державні та інші землевпорядні організації. Замовниками виконання вказаних робіт є відповідні місцеві Ради народних депутатів, підприємства, установи і організації. Підприємство, установа, організація та громадяни, заінтересовані в одержанні земельних ділянок, звертаються з відповідним клопотанням (громадянин з заявою) до місцевої Ради народних депутатів, яка має право надавати земельні ділянки. Клопотання про відведення ділянок, що надаються Верховною Радою України, подаються до обласної, Київської, Севастопольської міської Ради народних депутатів. Проект відведення земельної ділянки погоджується з власником землі або землекористувачем та подається до сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, яка розглядає його у місячний строк і в межах своєї компетенції приймає рішення про надання земель.
Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право (ч. 1 ст. 22 ЗК України).
Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (ч. 1 ст. 23 ЗК України).
Отже, за змістом наведених норм сільські Ради народних депутатів уповноважені вирішувати питання щодо надання земельних ділянок у постійне користування. При цьому право постійного користування землею посвідчувалося державними актами, які видавалися і реєструвалися цими ж сільськими Радами народних депутатів. Набуттю особою державного акта на право користування землею передувала процедура відведення земельної ділянки, яка здійснювалася за рішенням відповідної Ради.
Таким чином, порядок надання земельних ділянок у користування передбачав процедуру відведення земельної ділянки, прийняття відповідним органом місцевого самоврядування в межах своєї компетенції рішення про надання цієї земельної ділянки в постійне користування, посвідчення державним актом набутого права користування та реєстрацію державного акта тією ж Радою народних депутатів, яка прийняла рішення про надання земельної ділянки у постійне користування.
Як вказує апелянт, надані позивачем докази, а саме, архівні копії документів Марківської сільської ради, Кобеляцької районної ради, Кобеляцької районної державної адміністрації, витребувані Білицькою селищною радою, свідчать про те, що рішення ради або розпорядження державного органу про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою, затвердження проекту землеустрою та надання в постійне користування ВАТ «Луценко» земельної ділянки площею 101,5 га не приймалися. Відповідач у судовому засіданні не спростував надані докази та не надав свої, які б свідчили про дотримання процедури отримання спірної земельної ділянки у користування. Отже, відсутній юридичний факт прийняття компетентним органом рішення, що стосується надання в постійне користування земельної ділянки ВАТ «Луценко» і таке право не є набутим.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.
Відповідно до вимог частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту статті 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як вбачається з матеріалів справи, відповіддю Архівного відділу Полтавської районної адміністрації від 24.12.2024 № 07-05-Ко/104 на запит Виконавчого комітету Білицької селищної ради від 16.12.2024 року № 03.1-29/701 повідомлено, що в документах (протоколах сесій, протоколах засідання виконкому) Марківської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області, які передалися на зберігання до архівного відділу за 1997-2000 роки, інших відомостей про надання дозволу ВАТ «Луценко» на розробку технічної документації на земельну ділянку площею 101,5 га за межами населеного пункту Свічкареве, про затвердження технічної документації на земельну ділянку площею 101,5 га за межами населеного пункту Свічкареве та про надання в постійне користування ВАТ «Луценко» земельної ділянки площею 101,5 га за межами населеного пункту Свічкареве не виявлено.
Одночасно повідомлено, що в документах (розпорядженнях голови) Кобеляцької районної державної адміністрації Полтавської області та в документах (протоколах сесій) Кобеляцької районної ради Полтавської області, які передалися на зберігання до архівного відділу за 1997-2000 роки, відомостей про надання дозволу ВАТ «Луценко» на розробку технічної документації на земельну ділянку площею 101,5 га за межами населеного пункту Свічкареве, відомостей про затвердження технічної документації на земельну ділянку площею 101,5 га за межами населеного пункту Свічкареве та відомостей про надання в постійне користування ВАТ «Луценко» земельної ділянки площею 101,5 га за межами населеного пункту Свічкареве не виявлено (т. 1 а.с. 14).
У матералах справи також міститься копія відповіді Відділу Держкомзему у Кобеляцькому районі Полтавської області від 29.11.2011, якою повідомляє т.в.о. голови правління ВАТ «Луценко» про те, що згідно державної статистичної звітності по ф-6 зем станом на 01.07.11 р. за ВАТ «Луценко» як користувача земельних ділянок на території Кобеляцького району не рахується (т. 1 а.с. 13).
Проте, колегія суддів зазначає, що відсутність в архівних матеріалах вказаних відомостей не може автоматично свідчити про відсутність волевиявлення ради на надання земельної ділянки у постійне користування. 
Так, в оспорюваному рішенні Марківської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області від 05.04.2000 №18 зазначено: «Розглянувши матеріали про видачу державних актів на право колективної власності на землю та на право постійного користування землею відкритому акціонерному товариству «Луценко», виготовлені Полтавським філіалом інституту землеустрою, сільська рада вирішила: 1. Керуючись статтею 23 Земельного кодексу України, видати відкритому акціонерномц товариству «Луценко» державний акт на право колективної власності на землю площею 1562,0 га та державний акт на право постійного користування землею площею 101,5 га» (т. 1 а.с. 19, т. 2 а.с 10).
Водночас, до суду першої інстанції відповідачем до відзиву на позовну заяву додано, зокрема, копію Завдання на виготовлення державних актів на право колективної власності на землю та на право постійно користування землею відкритому акціонерному товариству «Луценко» Кобеляцького району Полтавської області, затверджене головою Кобеляцької районної державної адміністрації 13 березня 2000 року (т. 1 а.с.173), копію Акта про встановлення меж (ділянок) в натурі (т. 1 а.с.173 зі зворотного боку), копію Відомості виборки площ угідь по контурах (т. 1 а.с.174-177), копію експлікації земель колективної власності та постійного користування ВАТ «Луценко» Кобеляцького району.
Крім того, при розгляді справи у суді першої інстанції, ухвалою суду від 12.06.2025, зокрема, витребувано від Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області копії технічної документації по складанню державних актів на право колективної власності на землю та постійного користування землею ВАТ «Луценко» на території Марківської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області».
На виконання вказаної ухвали до місцевого господарського суду від ГУ Держгеокадастру надійшла копія Технічної документації по складанню державних актів на право колективної власності на землю та постійного користування землею ВАТ «Луценко» на території Марківської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області (т. 2 а.с. 3-14).
У наданій техінічній документації міститься копія Завдання на виготовлення державних актів на право колективної власності на землю та на право постійного користування землею відкритому акціонерному товариству «Луценко» Кобеляцького району Полтавської області, затверджене головою Кобеляцької районної державної адміністрації (т. 2 а.с. 4).
Таке завдання затверджувалося на підготовчому етапі і було підставою для проведення землевпорядних робіт, у тому числі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі.
Як вбачається з матеріалів справи, завдання на виготовлення державних актів на право колективної власності на землю та на право постійно користування землею відкритому акціонерному товариству «Луценко» Кобеляцького райноу Полтавської області, затверджене головою Кобеляцької районної державної адміністрації 13 березня 2000 року, тобто до дати прийняття оспорюваного рішення Марківської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області від 05.04.2000 №18. 
Крім того, з пункту 3 вказаного завдання вбачається, що підставою для виконання робіт був договір №241 від 13.03.2000 року, який також датований до прийняття оспорюваного рішення сільскої ради.
Вказане свідчить про початок процедури оформлення права постійного користування та існування правової та організаційної підстави для виконання землеврядних робіт.
Крім того, у матеріалах справи міститься Акт про встановлення меж ділянки (ділянок) в натурі (т. 2 а.с. 4 зі зворотного боку), що підтверджує, що на підставі Завдання виконувалися роботи зі встановлення меж у натурі, як того вимагала стаття 22 Земельного кодексу України. При цьому, як вбачається у вказаному акті зазначено «...Село (селище) Свічкареве « 14 березня 2000», водночас також зазначено «На виконання рішення чотирнадцятої сесії двадцять третього скликання Марківської від 5 квітня 2000 року», тобто вбачається хронологічна неточність щодо дати акта та дати рішення. Проте, вказана хронологічна неточність не скасовує факту встановлення меж і не позбавляє рішення сільської ради від 05.04.2000 №18 правового значення як волевиявлення уповноваженого органу про оформлення права постійного користування.
Таким чином, доводи апелянта про відсутність юридичного факту прийняття рішення про надання земельної ділянки та про недотримання процедури відведення є безпідставними з огляду на те, що ґрунтуються на аналізі архівних матеріалів поза системним контекстом і не враховують необхідності системного тлумачення ст. 19, 22, 23 ЗК України.
Щодо доводів апелянта про відмінність підстав позову у даній справі від справи №917/1480/22 та врахування судом першої інстанції обставин, встановлених при розгляді справи №917/1480/22 апеляційний господарський суд зазначає наступне.
Як вказує апелянт, у справі що розглядається підставою визнання недійсним та скасування державного акта на право постійного користування землею є факт відсутності рішення компетентного органу про надання земельної ділянки в постійне користування, а відтак державний акт посвідчує неіснуюче право. Виходячи з цього, скаржник вважає, що відповідність державного акта нормам законодавства по формі та змісту не може бути підставою визнання його законним, з підстав законності його видачі.
Як вбачається з матеріалів справи, у справі №917/1480/22 позивач (Білицька селищна рада) просила визнати недійсним та скасувати Державний акт на право постійного користування землею серії I-ПЛ № 000394 від 05.09.2000, вважаючи, що в даному випадку наявні три підстави для визнання державного акта недійсним та його скасування: Державний акт на право постійного користування землею містить неактуальну інформацію, а тому підлягає скасуванню; відповідач добровільно відмовився від постійного користування; відповідач не сплачує земельного податку.
Суд апеляційної інстанції погоджується з тим, що підстави позову у справі №917/1480/22 є відмінними від справи, що розглядається.
Водночас, відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
Постановою Верховної Ради України №2201-ХІІ від 13.03.1992 року «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» було затверджено форми державних актів: на право колективної власності на землю; на право приватної власності на землю; на право постійного користування землею.
Встановленою обставиною у судових рішеннях у справі №917/1480/22 є те, що державний акт на право постійного користування землею серії І-ПЛ №000394 від 05.09.2000 року відповідав формі та змісту формі державного акту на постійне користування землею, яка була затверджена Постановою Верховної Ради України №2201-XII від 13.03.1992 року.
При цьому, у даній справі істотне значення має та обставина, що рішення про видачу державного акта прийнято тим самим органом, який був уповноважений на надання земель, державний акт відповідав за формою та змістом встановленій на момент виникнення спірних правовідносин формі державного акта на постійне користування землею, а його подальша реєстрація в Книзі записів підтверджує здійснення всіх юридично значущих дій, спрямованих на надання земельної ділянки у постійне користування.
Апелянт вважає безпідставним і незаконним твердження суду в тому, що Білицька селищна рада не довела факт порушення своїх прав рішенням Марківської сільської ради від 05.04.2000 № 18 «Про видачу державного акту на право колективної власності на землю та на право постійного користування землею Відкритому акціонерному товариству «Луценко» на території Марківської сільської ради» і за таких обставин, вимога про визнання незаконним та скасування рішення Марківської сільської ради від 05 квітня 2000 року №18 задоволенню не підлягає. Таке твердження на думку скаржника суперечить Конституції України, Цивільному кодексу України, нормам Закону «Про місцеве самоврядування в Україні», Висновкам Конституційного суду України, оскільки позовні вимоги обґрунтовувалися не порушенням безпосередньо прав позивача прийнятим ОМС рішенням, а невідповідністю рішення Марківської сільської ради від 05 квітня 2000 року №18 «Про видачу державного акту на право колективної власності на землю та на право постійного користування землею відкритому акціонерному товариству «Луценко» на території Марківської сільської ради», в частині видачі державного акта на право постійного користування землею площею 101,5 га. Конституції та законам України. Визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування, як окремий спосіб захисту порушених прав та інтересів (п. 10 ч.2 ст. 16 ЦК України) забезпечує відновлення права територіальної громади на землю.
Проте, суд апеляційної інстанції відхиляє вказані доводи апелянта з огляду на наступне.
Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (стаття 55 Конституції України).
Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (п. 10 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України).
При цьому, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Зі змісту вказаної норми вбачається, що законодавець використав сполучник «і», що свідчить про наявність двох обов`язкових і взаємопов`язаних умов для застосування зазначеного способу захисту: невідповідність правового акта актам цивільного законодавства; порушення цим актом цивільних прав або інтересів конкретної особи (позивача). Відсутність хоча б однієї з цих умов виключає можливість задоволення позовних вимог про визнання акта незаконним та його скасування.
Отже, підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. 
Апелянт у скарзі зазначає, що позовні вимоги обґрунтовувалися не порушенням безпосередньо прав позивача оскаржуваним рішенням, а його невідповідністю вимогам законодавства. Проте, така позиція позивача суперечить змісту частини першої статті 21 Цивільного кодексу України, а посилання апелянта на положення Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та висновки Конституційного Суду України не спростовують наведених вище висновків, оскільки зазначені акти не змінюють і не скасовують обов`язкової умови доведення наявності порушення прав або інтересів позивача при оскарженні індивідуальних правових актів органів місцевого самоврядування в порядку господарського судочинства.
Таким чином, доводи апелянта про відсутність необхідності доводити порушення прав позивача є юридично помилковими, суперечать імперативним нормам статей 16 та 21 Цивільного кодексу України і не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Як правильно вказав суд першої інстанції, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Позовні вимоги про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування щодо земельної ділянки можуть бути заявлені особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цієї особи.
Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є самостійною підставою для відмови в позові.
Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимога про визнання незаконним та скасування рішення Марківської сільської ради від 05 квітня 2000 року №18 задоволенню не підлягає.
Крім того, при розгляді вимоги позивача про скасування судом першої інстанції Державного акта серії І-ПЛ « 000394 від 05.09.2000 враховано правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 13.11.2019 у справі №823/1984/16, відповідно до яких Державний акт про право постійного користування земельною ділянкою є документом, який посвідчує наявність такого права. Існування права постійного користування земельною ділянкою у відповідного суб`єкта не залежить від наявності чи відсутності у нього такого державного акта (пункт 83).
Також місцевим господарським судом враховано правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 15.09.2020 у справі №469/1044/17 Великої Палати Верховного Суду, відповідно до яких Державний акт на право власності на земельну ділянку та державний акт на право постійного користування земельною ділянкою видається на підставі рішення Кабінету Міністрів України, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських, міської, селищної, сільської ради, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій (пункт 1.4 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 року № 43 у редакції, чинній на час видання державного акта) (пункт 90).
У пункті 91 цієї ж постанови Велика Палата Верховного Суду виклала правовий висновок про те, що підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку. Такий акт лише посвідчує відповідне право та не має самостійного юридичного значення.
Отже, право, що посвідчене державними актами, є похідним від відповідно рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи в користування.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що враховуючи відмову в позові в частині вимог про визнання недійсним рішення Марківської сільської ради від 05 квітня 2000 року № 18 відсутні підстави для скасування державного акта серії І-ПЛ № 000394 від 05.09.2000.
Крім того, судова колегія зазначає, що відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. 
Відтак, всі інші доводи апелянта не мають вирішального значення, що у свою чергу виключає необхідність надання правової оцінки іншим доводам скаржника.
Також колегія суддів зазначає, що у зв`язку з відмовою у задоволенні позову в повному обсязі, питання застосування строків позовної давності не підлягає розгляду що відповідає положенням статті 267 Цивільного кодексу України, відповідно до якої позовна давність застосовується судом лише у разі наявності підстав для задоволення позову.
Таким чином, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують наведених вище висновків суду, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з правовою оцінкою, наданою судом першої інстанції, і не містять обставин, які б свідчили про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при прийнятті судом першої інстанції оскаржуваного рішення, не знайшли свого підтвердження, а тому суд залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Також, Європейський суд з прав людини зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Ураховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені апелянтом, у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 129, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Білицької селищної ради залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Полтавської області від 27.05.2026 у справі №917/269/25 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 07.09.2026.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.В. Россолов 

Суддя О.І. Склярук