Справа № 948/284/26 
Номер провадження 2/948/373/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

19.08.2026 Машівський районний суд Полтавської області в складі: 
головуючого – судді Косик С.М.,
за участю: секретаря Ткач Н.М., 
представника позивача    ОСОБА_1 ,
представників третьої особи Бучавої А.С., Шмиголь Т.О.,
психолога    ОСОБА_2 ,
малолітньої дитини    ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Машівка за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Виконавчий комітет Машівської селищної ради Полтавської області, як орган опіки та піклування, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини,
відповідно до ч.1 ст. 268 ЦПК України в судовому засіданні 19.08.2026 року суд проголосив вступну та резолютивну частину Рішення,-

в с т а н о в и в :
у березні 2026 року до Машівського районного суду Полтавської області надійшла зазначена позовна заява, мотивована тим, що сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 21.12.2015 року за рішенням суду шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу, син проживав разом з батьком в с. Кошманівка спочатку по вулиці Шевченка, а з 2020 року по АДРЕСА_1 .
У вересні 2020 року відповідачка виїхала на постійне місце проживання в іншу країну, з того часу і до сьогоднішнього дня син ОСОБА_6 не тільки проживає з батьком, а і перебуває на повному його утриманні, він займається його вихованням, дбає про нього.
Позивач звернув увагу на те, що з вересня 2020 року відповідачка повністю припинила дбати про свого сина, не піклувалася про його стан здоров`я, духовний і фізичний розвиток, його виховання, у зв`язку з від`їздом. Так триває і до сьогодні, відповідачка не бере педагогічної, матеріальної, грошової чи будь-якої іншої участі у вихованні неповнолітнього сина, а тому позивач вважає, що вона самоусунулась від виховання та утримання сина і фактично передала позивачу повну опіку над дитиною, яку він прийняв на себе і з метою захисту прав та інтересів дитини звертається з даним позовом.
Крім цього, посилаючись на норми законодавства та практику Верховного Суду позивач вказує на те, що удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавством передбачено установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначено порядок його встановлення виключно в судовому порядку. У такий спосіб встановлено судовий контроль для дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування та народу України в особі держави в розумінні ст.65 Конституції України.
Також позивач зауважив, що встановлення факту самостійного виховання ним дитини відповідає якнайкращим інтересам дитини, узгоджується з державною політикою у сфері охорони дитинства та не суперечить приписам законодавства про військову службу та військовий обов`язок.
На підставі вищевикладеного, позивач просить встановити факт самостійного виховання та утримання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.1-3).
06.07.2026 року від представника позивача ОСОБА_4 – адвоката Світлик Я.В. надійшли додаткові пояснення у даній справі, у яких вона повідомила, що у судовому засіданні під час з`ясування думки дитини, неповнолітній ОСОБА_7 повідомив, що зокрема його мама – відповідачка ОСОБА_5 пересилає кошти на його особисту картку, яка відкрита в АТ КБ «ПриватБанк». Крім цього, у поясненнях адвокат повідомила, що у судовому засіданні психологиня зауважила, що дитина виправдовує матір та ймовірно не все, що говорить ОСОБА_6 є правдою.
Інформація про переказ коштів на картку дитини матір`ю була невідома і позивачеві, а тому з метою з`ясування дійсних обставин останнім було отримано відомості про рух коштів по картковому рахунку дитини та за отриманою інформацією з АТ КБ ПриватБанк стало відомо, що у ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 існує один рахунок, відкритий 21.08.2025 року, а також з наданої інформації відомо, що за період з 21.08.2025 по 02.07.2026 на його картковий рахунок не надходило жодної суми від ОСОБА_5 . 
Так, за вказаних обставин, представник позивача звернула увагу на те, що припущення, висловлене психологинею у судовому засіданні підтверджується відомостями, наданими АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.90-93).
Ухвалою від 08.04.2026 суд відкрив провадження у справі за вказаним позовом за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання, залучив до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: Виконавчий комітет Машівської селищної ради Полтавської області, як орган опіки та піклування та відповідно до ч.5 ст.19 СК України зобов`язано останнього подати до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору (а.с.29).
Своєю ухвалою від 03.06.2026 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті (а.с.65,66). 
У судовому засіданні представник позивача позов підтримала з підстав, викладених у його змісті та просила встановити факт самостійного виховання дитини позивачем ОСОБА_4 . 
Представник позивача покликалася на те, що після розірвання шлюбу між сторонами в 2015 році дитина проживає з батьком та перебуває на повному утриманні батька, мати поїхала в іншу країну та сином опікується позивач ОСОБА_4 . Уважає що дитина в судовому засіданні намагалася виправдати матір, повідомивши що відповідачка перераховує кошти та робить подарунки.
Представник третьої особи проти задоволення позову не заперечувала з огляду на те, що дитиною опікується батько, який створив хороші умови для сина, натомість з матір`ю зв`язатися не вдалося, вона не проживає та не займається вихованням дитини.
У судове засідання відповідачка не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином та завчасно, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання, які не були вручені та повернулися до суду з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 72,73,94,95), а також шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб сайті суду (а.с.67,85).
Суд, заслухавши представників позивача та третьої особи, допитавши свідків, з`ясувавши думку дитини та дослідивши надані письмові докази у справі, встановив такі обставини у справі та відповідні їм правовідносини.
Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_3 , батьками якого записані ОСОБА_4 та ОСОБА_5 – сторони по справі, що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 від 13.10.2010 року (а.с.6).
Шлюб між сторонами розірвано, що стверджується копією рішення Машівського районного суду Полтавської області від 21.12.2015 року, яке 04.01.2016 року набрало законної сили (а.с.12).
Відповідно до інформації з Витягу з реєстру Машівської територіальної громади №2026/004597261 від 23.03.2026 року відомо, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 13.10.2010 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.9).
За відомостями наданими виконавчим комітетом Машівської селищної ради №07-04/13/56 від 02.04.2026 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 – відповідачка по справі з 27.11.2007 року по теперішній час зареєстрована по АДРЕСА_2 (а.с.28).
Згідно з актами про фактичне проживання особи від 08.08.2022, 27.02.2024, 16.02.2026 та 23.03.2026 року складеного за участю комісії у складі депутата селищної ради та сусідів вбачається, що було проведено обстеження місця проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та було встановлено, що вказані особи з вересня 2020 року фактично проживають за адресою: АДРЕСА_3 , без реєстрації (а.с.13,14).
Свідок ОСОБА_8 показала, що вона є матір`ю позивача ОСОБА_4 , її невістка – відповідачка по справі, у 2020 році поїхала на роботу до Польщі та з того часу не приїздила додому. ОСОБА_6 проживає з батьком, який самостійно виховує та забезпечує всім необхідним дитину, мати нічим не допомагає.
З довідки сімейного лікаря Кошманівської амбулаторії загальної практики сімейної медицини від 24.03.2026 року відомо, що ОСОБА_3 , 2010 р.н. перебуває під наглядом сімейного лікаря Кошманівської амбулаторії загальної практики сімейної медицини з народження про що має декларацію на медичне обслуговування. Також відомо, що за останні 4 роки (з 2022 року) він відвідував амбулаторний прийом з приводу захворювання та медичних оглядів, профілактичних щеплень у супроводі батька. Всі призначення та рекомендації щодо дитини батько виконує (а.с.15).
Відповідно до інформації з довідок виданих директором Закладу загальної середньої освіти Кошманівського ліцею Машівської селищної ради Полтавської області №19 від 05.06.2023, №12 від 15.02.2024 та №26/02-22 від 24.03.2026 року відомо, що ОСОБА_5 , мати ОСОБА_3 , учня 7 класу не приймає участі у вихованні сина, не з`являється на батьківські збори, не приводить сина до навчального закладу та не забирає його з занять. Також зазначено, що ОСОБА_4 дійсно виховує дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина проживає разом з батьком, знаходиться на його повному утриманні, догляд, виховання, забезпечення харчуванням та навчання здійснюється ним самостійно. Повідомлено, що мати ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_3 не проживає, у вихованні дитини не бере участі (а.с.16,17).
Свідок ОСОБА_9 показала, що вона є класним керівником ОСОБА_3 , учня Кошманівського ліцею та викладачем української мови вказаного учня з 5-го класу, та з того часу маму хлопчика не бачила в школі, вихованням займається тато, який опікується його життям, здоров`ям та навчанням. 
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 показала, що вона працює вчителем в Кошманівському ліцеї та ОСОБА_11 знає з 1-го класу, знайома з його батьками. Дитина гарно навчається, його навчанням цікавиться тато, який завжди бере участь у шкільному життя сина. З 2020 року маму хлопчика вона не бачила, вона перебуває на роботі в Польщі.
Згідно з довідками Кошманівського старостинського округу виконавчого комітету Машівської селищної ради №02-26/4/394 від 08.08.2022 року та №08-04/12/16 від 27.02.2024 року відомо, що ОСОБА_4 , 1982 р.н. зареєстрований в АДРЕСА_4 та фактично проживає на території Кошманівського старостинського округу без реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 та разом з ним проживає його син ОСОБА_3 , 2010 р.н., без реєстрації місця проживання за вказаною адресою, а зареєстрований по АДРЕСА_2 (а.с.18,19).
20.05.2026 року начальник Служби у справах дітей виконавчого комітету Машівської селищної ради Бучава А.С. повідомила, що працівниками служби у справах дітей виконавчого комітету Машівської селищної ради та фахівцями Центру надання соціальних послуг Машівської селищної ради 13.05.2026 року здійснено виїзд за місцем проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_3 про що складено відповідний акт та зроблено висновок, що для дитини створені сприятливі умови для розвитку та виховання. Також зазначено, що згідно повідомлення Центру надання соціальних послуг Машівської селищної ради від 14.05.2026 року №01-15/92 родина ОСОБА_4 , в якій виховується неповнолітній ОСОБА_3 в поле зору Центру не потрапляла, послуга соціального супроводу не надавалася, скарг та повідомлень щодо даної родини до Центру не надходило, на підтвердження чого надано копії документів, зокрема: повідомлення Центру соціальних служб Машівської селищної ради №01-15/92 від 14.05.2026, акт оцінки потреб сім`ї/особи від 13.05.2026, висновок оцінки потреб сім`ї від 13.05.2026 та акт обстеження від 13.05.2026 року. Крім цього у даному клопотанні посилаючись на ст.19 Сімейного кодексу України зазначено, що надання висновку органом опіки та піклування щодо встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей не передбачено чинним законодавством (а.с.52-60).
Згідно зі ст. 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 №789-XII держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Статтею 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Принцип «найкращих інтересів дитини» є пріоритетним при вирішенні справ цієї категорії.
Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).
Відповідно до приписів пункту 2 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд, зокрема, розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч.2 ст.315 ЦПК України).
Згідно із частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частини першої статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів за рішенням суду (статті 164, 180 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 01 червня 2026 року у справі № 725/5985/25 (провадження № 61-5194св26).
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22.
Відповідно до статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
В судовому засіданні неповнолітній ОСОБА_3 повідомив, що він проживає з батьком відтоді, як пішов у 4-й клас, батько готує їжу, забезпечує його одягом та всім необхідним. З мамою, яка перебуває в Польщі на роботі, він спілкується по телефону, вона присилає йому подарунки та кошти, запрошує до себе.
Відповідно до статей 180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Верховний Суд уже зауважував, що встановлення певних фактів має на меті підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи, або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (постанови Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 482/2163/17, від 15 вересня 2021 року у справі № 487/3126/17, від 07 лютого 2024 року у справі № 569/18407/22, від 11 грудня 2024 року у справі № 569/2642/23).
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (стаття 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України).
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11 квітня 2024 року № 3633-IX були внесені зміни до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а саме статтю 23 доповнено новим пунктом 4 частини 1, яким передбачено, що жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, мають право на відстрочку від призову під час мобілізації.
Ідентичні положення викладені також у статті 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу».
Позов про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини фактично пред`явлений військовозобов`язаним під час мобілізації на особливий період, зокрема, з метою створення умов та обставин, які можуть бути підставою для відстрочки чи звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Натомість оформлення та реалізація статусу одинокого батька здійснюється у порядку, визначеному законом.
Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Судом не встановлено обставин, які свідчать, що мати дитини не здатна виконувати свої батьківські обов`язки чи позбавлена у визначений законом спосіб можливості здійснення своїх батьківських прав стосовно дитини.
Надані позивачем докази свідчать лише про проживання дитини разом з батьком, однак жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дитини.
До того ж у судовому засіданні дитина сторін – ОСОБА_3 повідомив про те, що мати цікавиться його життям, пересилає кошти та подарунки.
Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено і позивачем не доведено.
Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідачка не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. 
Отже, позов задоволенню не підлягає.
Згідно зі ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. 
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1-18, 81, 141, 209-245, 259, 264, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -
у х в а л и в :
відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Виконавчий комітет Машівської селищної ради Полтавської області, як орган опіки та піклування, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований по АДРЕСА_4 , житель АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована по АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .
Третя особа: Виконавчий комітет Машівської селищної ради Полтавської області, як орган опіки та піклування, місцезнаходження: вул. Незалежності, 113, селище Машівка, Полтавського району, Полтавської області, ЄДРПОУ 04381467.
Повний текст Рішення складений 27.08.2026.

Суддя          С. М. Косик