П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/21857/26 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Приходько Оксана Григорівна 
Суддя-доповідач - Мацький Є.М. 

22 липня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Мацького Є.М. 
суддів: Залімського І. Г.  Сушка О.О. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 25 червня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
До Житомирського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області, в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Бердичівської міської ради щодо невжиття заходів із примусового демонтажу самовільно встановленої тимчасової споруди торгових контейнерів за адресою: м. Бердичів, вул. Князів Острозьких (Толстого), буд. 4;

- зобов`язати Виконавчий комітет Бердичівської міської ради вчинити певні дії, а саме: прийняти рішення про примусовий демонтаж самовільно встановлених з 2018 року тимчасових споруд за вказаною адресою та забезпечити його фактичне виконання силами комунальних служб міста.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 16 червня 2026 року позовну заяву залишено без руху із встановленням позивачу десятиденного строку для усунення її недоліків шляхом конкретизації / визначення порушеного права, на захист якого скеровано пред`явлений позов; подання: заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням поважних причин його пропуску, з доданням належних доказів на підтвердження відповідних обставин; оригінала документа про сплату судового збору в сумі 1064,96 грн.

18 червня 2026 року до суду через "Електронний суд" надійшла заява позивача про усунення недоліків, до якої долучено документ про сплату судового збору у визначеному судом розмірі.

На усунення інших недоліків пред`явленого позову позивач зазначив щодо самовільного встановлення торгових контейнерів їх власниками без дозвільних документів за адресою: м. Бердичів, вул. Князів Острозьких (Толстого), буд. 4, на землях комунальної власності в межах пішохідної зони загального користування, чим порушено статтю 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та статті 16, 22 Закону України "Про благоустрій населених пунктів", оскільки у власників споруд відсутні чинні паспорти прив`язки, рішення про виділення земельних ділянок під їх розміщення, а також погодження з органами безпеки дорожнього руху. Тому звернення із заявленими у позові вимогами позивач мотивує реалізацією конституційного обов`язку як громадянина та невід`ємного права як члена територіальної громади.

25 червня 2026 року ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду позовну заяву ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області про бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії повернуто позивачу.

Не погодившись із зазначеною ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким скасувати ухвалу суду першої інстанції та повернути матеріали справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження в справі.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла таких висновків.

Як звертав увагу позивача суд першої інстанції в ухвалі від 16 червня 2026 року, рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України).

При цьому, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Наведене кореспондується зі змістом пункту 9 частини п`ятої статті 160 КАС України, згідно з яким у позовній заяві повинно бути обґрунтовано порушення оскаржуваним рішенням прав, свобод або інтересів позивача.

Апеляційний Суд, надаючи оцінку доводам апелянта ОСОБА_1 суд враховує, що апелянт із заявленими у позові вимогами звернувся за захистом не прав, а своїх законних інтересів, пов`язаних із здійсненням місцевого самоврядування, як член територіальної громади міста Бердичева. Цей інтерес апелянт вбачає у блокуванні, як він зазначає, частини тротуару по вул. Князів Острозьких (Толстого), буд. 4, самовільно встановленою групою торгових кіосків (контейнерів) без дозвільних документів у їх власників, чим грубо порушено право позивача, як він стверджує, на безпечне пересування містом.

Тож предметом оскарження пред`явленого позову апелянтом визначено бездіяльність Виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області у їх демонтажу, обґрунтовану "беззаперечним правом члена територіальної громади вимагати від посадових осіб органу місцевого самоврядування усунення порушень закону та захисту майна громади".

В аспекті цих доводів Апеляційний Суд зазначає, що за своїм смисловим навантаженням термін "законний інтерес" є тотожним "охоронюваному законом інтересу", оскільки саме законність обумовлює надання інтересу правової охорони.

Поняття законного (охоронюваного законом) інтересу міститься в Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року у справі № 1-10/2004, згідно з яким поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Розмежовуючи суб`єктивне право, і пов`язаний з ним інтерес, Конституційний Суд України зазначає, що перше є особливим дозволом, тобто дозволом, що відображається у відомій формулі: "Дозволено все, що передбачено у законі", а друге - простим дозволом, тобто дозволом, до якого можна застосовувати не менш відоме правило: "Дозволено все, що не забороняється законом".

Інтерес, навіть перебуваючи під охороною закону чи права, на відміну від суб`єктивного права, не має такої правової можливості, як останнє, оскільки не забезпечується юридичним обов`язком іншої сторони. Законний інтерес відбиває лише легітимне прагнення свого носія до того, що не заборонено законом, тобто тільки його бажання, мрію, потяг до нього, а отже - й не юридичну, а фактичну (соціальну) можливість.

Це прагнення у межах сфери правового регулювання до користування якимось конкретним матеріальним або нематеріальним благом. Відмінність такого блага від блага, яке охоплюється змістом суб`єктивного права, полягає в тому, що користування благом, на яке особа має право, визначається можливістю в рамках закону, а до якого має законний інтерес - без вимог певних дій від інших осіб або чітко встановлених меж поведінки.

З огляду на вимоги статей 2, 5 КАС України, об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.

Для визначення інтересу як об`єкту судового захисту в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити спеціальні, визначені КАС України. Якщо перша група ознак необхідна для віднесення тієї чи іншої категорії до інтересу, то друга - дозволяє кваліфікувати такий інтерес як об`єкт судового захисту в адміністративному судочинстві.

Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Зі змісту наведених правових норм випливає, що судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який має такі ознаки:

(а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання;

(б) пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом;

(в) є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає;

(г) є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу (на це вказує слово "її");

(д) суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.

Обставинами, що свідчать про очевидну відсутність у позивача законного інтересу (а отже і матеріально-правової заінтересованості), є:

(а) незаконність інтересу - його суперечність Конституції, законам України, принципам права;

(б) не правовий характер вимог - вимоги не породжують правових наслідків для позивача. Це виключає можливість віднесення спору до "юридичного" відповідно до частини другої статті 124 Конституції України;

(в) встановлена законом заборона пред`явлення позову на захист певного інтересу;

(г) коло осіб, які можуть бути позивачами, прямо визначено законом, і позивач до їх числа не належить (це свідчить про відсутність матеріальної правоздатності);

(д) позивач звернувся за захистом інтересів інших осіб - держави, громади, фізичної або юридичної особи без відповідних правових підстав або в інтересах невизначеного кола осіб.

У разі встановлення обставин, що свідчать про очевидну відсутність законного інтересу (матеріально-правової заінтересованості), адміністративний суд не має юрисдикції для розгляду справи і відмовляє у відкритті адміністративного провадження.

Саме такі висновки зроблено Верховним Судом у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 522/3665/17, на яку у заяві про усунення недоліків посилається позивач. При цьому покликання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 826/3981/17 є безпідставним, оскільки такого судового рішення Велика Палата у справі № 826/3981/17 не ухвалювала.

У згаданій постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 522/3665/17 Верховний Суд зауважив, що при з`ясуванні питання порушення інтересу позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу з боку суб`єкта владних повноважень, й у цьому питанні слід керуватися практикою, напрацьованою Європейським судом з прав людини (ЄСПЛ).

Так, право особи на звернення до ЄСПЛ пов`язане з наявністю у неї статусу жертви (потерпілого). Слово "жертва" в контексті статті 34 Конвенції означає особу або осіб, яких прямо або опосередковано торкнулося стверджуване порушення. Отже, стаття 34 стосується не тільки безпосередньої жертви або жертви стверджуваного порушення, але також непрямих жертв, яким порушення заподіяло б шкоду або які б мали дійсну і особисту зацікавленість в тому, щоб воно припинилося (Валліанатос та інші проти Греції [ВП], №№ 29381/09 та 32684/09, п. 47, від 7 листопада 2011).

Щоб мати можливість подати скаргу відповідно до статті 34, заявник повинен бути здатним довести, що оскаржуваний захід "зачіпає його безпосередньо" (Тенасє проти Молдови [ВП], № 7/08, п. 104, від 27 квітня 2010, Берден проти Сполученого Королівства [ВП], №. 13378/05, п. 33, від 29 квітня 2008).

Стаття 34 Конвенції не дозволяє скаржитися абстрактно на порушення Конвенції (Центр правових ресурсів імені Валентин Кампеану проти Румунії, № 47848/08, п. 101, від 7 липня 2014). Суд також підкреслює, що Конвенція не передбачає подання actio popularis з метою тлумачення прав, які вона містить, або дозволу фізичним особам оскаржити положення внутрішньодержавного права тільки тому, що вони вважають, не перебуваючи під прямим впливом такого положення, що воно може суперечити Конвенції (Аксу проти Туреччини [ВП], №№ 4149/04 та 41029/04, п. 50, від 15 грудня 2012, Берден проти Сполученого Королівства [ВП], №. 13378/05, п. 33, від 29 квітня 2008).

З наведеного випливають такі ознаки "потерпілого" від порушення законного інтересу:

(а) безпосередньо йому належить законний інтерес, на захист якого подано позов;

(б) має місце безпосередній негативний вплив порушення на позивача або обґрунтована ймовірність негативного впливу на позивача у майбутньому. Зокрема, якщо позивач змушений змінити свою поведінку або існує ризик бути притягнутим до відповідальності;

(в) негативний вплив є суттєвим (зокрема, позивачеві завдано шкоду);

(г) існує причинно-наслідковий взаємозв`язок між законним інтересом, оскаржуваним актом та стверджуваним порушенням.

Аналізуючи зміст пред`явленого позову із урахуванням заяви про усунення недоліків, суд доходить переконання, що доводи позивача є абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативного впливу оскаржуваної бездіяльності на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси позивача. Це свідчить про відсутність предмету захисту у суді, адже позивачем не визначено права, свободи чи інтересу, які мають бути захищені (поновлені) у судовому порядку, що фактично вказує на безпредметність заявленого позову.

Відповідно до висновку, що сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 802/2474/17, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №802/2474/17).

Водночас, відсутність у заявника прав чи обов`язків у зв`язку із вчиненням оскаржуваних дій не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Аналогічна правова позиція неодноразово була викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16, від 23 грудня 2019 року у справі № 712/3842/17, від 27 лютого 2020 року у справі № 500/477/15-а та від 12 травня 2021 року у справі № 640/11938/20.

Наявність у особи права на звернення до суду має вирішуватися на етапі відкриття провадження у справі. При вирішенні цього питання суди мають враховувати поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, яке слід тлумачити в контексті частини третьої статті 124 Конституції України в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підпадають під юрисдикцію саме адміністративних судів, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Такий правовий висновок викладений, зокрема в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 800/559/17, від 05 лютого 2019 року у справі № 9901/638/18 та від 27 лютого 2019 року у справі № 9901/798/18.

Як вже йшлося, у згаданій постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 522/3665/17 Верховний Суд вказав, що у разі встановлення обставин, що свідчать про очевидну відсутність законного інтересу (матеріально-правової заінтересованості), адміністративний суд не має юрисдикції для розгляду справи і відмовляє у відкритті адміністративного провадження, але якщо очевидних ознак відсутності матеріально-правової зацікавленості на стадії відкриття провадження не встановлено, суд, за наявності інших законних передумов, відкриває провадження.

З урахуванням наведених загальних підходів, сформульованих Верховним Судом, суд першої інстанції , залишаючи позов без руху ухвалою від 16 червня 2026 року, надав можливість апелянту усунути недоліки пред`явленого позову шляхом конкретизації / визначення порушеного права, на захист якого скеровано заявлені позовні вимоги, проте позивач не визначив, з яким конкретним матеріальним або нематеріальним благом пов`язаний його інтерес та що цей інтерес належить саме позивачу. Апелянт не обґрунтував свій особистий, безпосередній, індивідуальний інтерес, а покликається на порушення інтересу територіальної громади, частиною якої він є, і для якої цей інтерес має значення.

Безпосередньо апелянт не є потерпілим від оскаржуваної бездіяльності, яку він вбачає щодо демонтажу торговельних контейнерів (кіосків), належних іншим особам, та відсутності у них, як стверджує апелянт, відповідних дозвільних документів на встановлення цих споруд, - оскільки стверджуване порушення не спричинило суттєвого негативного впливу саме на апелянта і він не зазнав жодної реальної шкоди за змістом заявленого позову та викладених доводів.

В ухвалі від 18 листопада 2022 року у справі № 990/152/22 Верховний Суд звернув увагу, що у разі, якщо оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень не створює для позивача жодних правових наслідків, то прийняття такого рішення не породжує для останнього права на судовий захист, тобто права на звернення із адміністративним позовом, адже для ефективного захисту порушених прав необхідно, щоб існував чіткий зв`язок між стверджуваним порушенням та способом захисту прав або інтересів; відсутність публічно-правового спору зумовлена також відсутністю безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між прийнятим суб`єктом владних повноважень рішенням і порушеними правами суб`єкта приватного права.

Не надав апелянт суду також й жодних доказів на підтвердження поважних причин пропуску встановленого частиною другою статті 122 КАС України шестимісячного строку звернення до суду, натомість стверджуючи про "триваючу протиправну бездіяльність". Проте, як звертав увагу суд першої інстанції в ухвалі від 16 червня 2026 року, за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Тобто, законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й з об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

Тому враховуючи твердження апелянта про самовільне встановлення тимчасових споруд з 2018 року, щодо зобов`язання демонтажу яких висунуто у позові вимоги до відповідача, - з 2018 року, з обізнаністю апелянта й бере відлік строк звернення до суду з відповідними вимогами, поважність причин пропуску звернення з якими позивач не обґрунтував та не підтвердив у наданий судом строк і спосіб.

Оскільки вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху від 16 червня 2026 року залишились не виконаними апелянтом у встановлений судом строк і спосіб повною мірою, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що були достатні правові підстави для застосування процесуальних наслідків згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 169 КАС України та повернення позовної заяви. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 25 червня 2026 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Головуючий	 		Мацький Є.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Залімський І. Г.    Сушко О.О.