ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.07.2026  м. Дніпро Справа № 904/682/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого (судді-доповідача): Стефанів Т. В.,
суддів: Демчини Т. Ю., Кучеренко О. І.,
розглянувши у порядку письмового провадження
без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу
Фізичної особи-підприємця Гріншпун Вадима Федоровича на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.04.2026 (суддя Іванова Т. В., м. Дніпро, повне рішення складено 03.04.2026) у справі № 904/682/25
за позовом Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради (49081, Дніпропетровська область, місто Дніпро, проспект Слобожанський, будинок 29; офіс 504; ідентифікаційний код 32688148) 
до відповідача Фізичної особи-підприємця Гріншпун Вадима Федоровича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 
про стягнення заборгованості за надання послуг з теплової енергії у загальному розмірі 105 217, 82 грн,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.
Комунальне підприємство "Теплоенерго" Дніпровської міської ради звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом до Фізичної особи-підприємця Гріншпуна Вадима Федоровича про стягнення заборгованості за договором №011000 від 01.05.2023 про надання послуг з постачання теплової енергії у загальному розмірі 105 217,82 грн, з яких: основний борг - 61 475,79 грн, 3% річних - 7 227,79 грн, інфляційні збитки - 36 514,24 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач у межах укладеного договору здійснював постачання теплової енергії до об`єкта відповідача (будівля гуртожитку за адресою: м. Дніпро, вул. Новоселівська, 42) у період з листопада 2020 року по березень 2023 року, однак відповідач отримані послуги у повному обсязі не оплатив, у зв`язку з чим утворилась заборгованість. Обов`язок відповідача з оплати послуг теплопостачання виникає на підставі спадкового договору від 24.01.2019, яким на нього покладено обов`язок сплачувати всі необхідні платежі для обслуговування будівлі, а також на підставі п. 40 договору №011000 від 01.05.2023, яким передбачено поширення його умов на відносини, що виникли до його підписання.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 03.04.2026 позовні вимоги задоволено у повному обсязі. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Гріншпун Вадима Федоровича на користь Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради 61 475,79 грн основного боргу, 7 227,79 грн - 3% річних, 36 514,24 грн - інфляційних втрат та 2 422,40 грн - судових витрат по сплаті судового збору.
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що між сторонами виникли договірні правовідносини з постачання теплової енергії, які підтверджуються укладеним договором №011000 від 01.05.2023 та положеннями спадкового договору від 24.01.2019, на підставі якого на відповідача покладено обов`язок утримувати відповідне майно та здійснювати необхідні платежі, пов`язані з його експлуатацією. Суд встановив, що позивач належним чином виконав свої зобов`язання щодо постачання теплової енергії, що підтверджується актами приймання-передачі послуг, рахунками та розрахунком заборгованості. Відповідач свій обов`язок щодо оплати отриманих послуг у повному обсязі та у встановлені договором строки не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 61 475,79 грн. Суд також зазначив, що правомірність застосування п. 40 договору №011000 від 01.05.2023 була предметом судового розгляду у справі №904/5646/25, за результатами якого у задоволенні позовних вимог відповідача відмовлено, а відповідне судове рішення залишено без змін судом апеляційної інстанції. Суд відхилив доводи відповідача щодо виставлення рахунків та актів на ім`я відчужувача, зазначивши, що визначальним є фактичне користування об`єктом нерухомості та покладений на відповідну особу обов`язок його утримання. Перевіривши розрахунок позивача, суд визнав його обґрунтованим та арифметично вірним.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Фізична особа-підприємець Гріншпун Вадим Федорович подав апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.04.2026 у справі № 904/682/25, в якій просить апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову КП "Теплоенерго" Дніпровської міської ради відмовити у повному обсязі, а також стягнути з позивача на користь відповідача судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 3 633,60 грн та витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 18 000,00 грн.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Апелянт вважає, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не з`ясовано обставини, що мають значення для справи; не доведено обставини, які суд визнав встановленими; висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи; порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, що відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України є підставами для скасування судового рішення.
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував та не застосував до виниклих правовідносин норми ст. 11, 509, 510, 526, 530 ЦК України щодо підстав виникнення зобов`язань, їх змісту, порядку та строків виконання. Відповідач категорично заперечує проти висновків суду про те, що позивачем доведено належними та допустимими доказами обсяг зобов`язань відповідача, виникнення у нього обов`язку щодо оплати отриманих послуг у повному обсязі та у встановлені договором строки, а також факт прострочення виконання грошового зобов`язання. На думку апелянта, попри виникнення правових відносин з позивачем щодо теплопостачання, позивачем не доведено належними та допустимими доказами конкретний обсяг грошових зобов`язань відповідача за періоди, що передували укладенню договору від 01.05.2023.
Апелянт стверджує, що для висновку про виникнення у відповідача грошових зобов`язань за періоди часу, які передували укладенню договору від 01.05.2023, такі зобов`язання, їх обсяг (розмір коштів, які підлягали оплаті) та терміни їх виконання мали б бути чітко та однозначно визначені та узгоджені сторонами договору від 01.05.2023 або у самому договорі, або в інший передбачений законодавством спосіб. Проте ані договором №011000 від 01.05.2023, ані положеннями спадкового договору від 24.01.2019 не визначено конкретного обсягу грошових зобов`язань відповідача за послуги теплопостачання за спірні періоди та строки (терміни) їх виконання.
Щодо рахунків та актів приймання-передачі апелянт зазначає, що хоча позивач дійсно формував та направляв ці документи, вони направлялись ще до виникнення правовідносин між сторонами (до укладання договору від 01.05.2023) та були оформлені на ім`я відчужувача (батька відповідача), а не на ім`я відповідача. Всупереч умовам п. 24 договору від 01.05.2023, доказів направлення позивачем та отримання відповідачем актів приймання-передачі та рахунків позивачем суду не надано. Позивачем не доведено, що відповідач був обізнаний про обсяг цих зобов`язань та про строки (терміни) їх виконання.
Апелянт вважає безпідставними доводи суду про доведення позивачем обсягу грошового зобов`язання відповідача шляхом направлення досудової вимоги та акта звіряння. Хоча позивач 01.09.2023 дійсно направляв поштою досудову вимогу разом з актом звіряння, всі ці документи адресовані та містять реквізити не відповідача, а його батька Гріншпуна Федора Володимировича. Крім того, відповідно до абзацу 2 п. 48 договору №011000 від 01.05.2023 претензія підлягає розгляду в місячний термін, який обчислюється з дня отримання претензії, проте будь-яких доказів отримання відповідачем або будь-якою іншою особою такої досудової вимоги позивачем суду не надано. Відповідач стверджує, що позивачем не доведено дотримання обов`язкового досудового порядку врегулювання спору, передбаченого п. 48 договору від 01.05.2023.
Щодо контррозрахунку апелянт зазначає, що суд першої інстанції, попри посилання відповідача на неправильність розрахунку позивача, не зобов`язував відповідача навести власний контррозрахунок та безпідставно не навів власного розрахунку, хоча це є процесуальним обов`язком суду при визначенні розміру заборгованості. Апелянт посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 21.05.2019 у справі №916/2889/13, від 16.04.2019 у справах №922/744/18 та №905/1315/18, від 09.08.2023 у справі №201/6750/16 та інших.
Крім того, суд першої інстанції безпідставно не врахував докази відповідача щодо оплати ним послуг з теплопостачання, які були долучені до матеріалів справи протокольною ухвалою від 11.03.2026. Зокрема, за січень 2022 року відповідачем долучені докази оплати рахунку №010141 за січень за опалення на загальну суму 22 547,57 грн (15 000,00 грн - 21.02.2022 та 7 547,57 грн - 08.05.2023). Щодо листопада 2021 року апелянт зазначає, що як ФОП у цей час не вів господарської діяльності з використання гуртожитку, що підтверджується декларацією ФОП за 2021 рік. Щодо березня 2022 року апелянт вказує, що договір №011000 укладений 01.05.2023, обов`язку з оплати за березень 2022 року у відповідача не виникло, оскільки він не був споживачем послуг теплопостачання у цей період.
Апелянт також вважає безпідставними висновки суду щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат, оскільки суд першої інстанції не обґрунтував, на підставі яких доказів він дійшов висновку про встановлення строків (терміну) виконання відповідачем грошових зобов`язань за спірні періоди. Строк (терміни) виконання грошових зобов`язань відповідача не погоджені ані сторонами договору від 01.05.2023, ані сторонами спадкового договору від 24.01.2019. За таких обставин, відповідно до приписів ст. 530 ЦК України, позивач мав право вимагати виконання у будь-який час, а відповідач повинен був виконати обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, проте доказів пред`явлення та отримання відповідачем такої вимоги позивач суду не надав. Відповідно, неможливо встановити дійсну дату виникнення у відповідача зобов`язань та факт прострочення виконання грошового зобов`язання.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.
Комунальне підприємство "Теплоенерго" Дніпровської міської ради подало відзив на апеляційну скаргу, згідно якого заперечує проти апеляційної скарги ФОП Гріншпуна Вадима Федоровича та вважає її необґрунтованою та безпідставною, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Позивач зазначає, що зі змісту апеляційної скарги не вбачається, в чому полягає незастосування судом першої інстанції наведених апелянтом норм цивільного законодавства, оскільки він просто їх цитує і стверджує про неврахування судом. Предметом розгляду справи були договірні відносини сторін, оформлені письмово, які передбачали конкретні умови настання взаємних прав та обов`язків, встановлених судом першої інстанції.
Щодо доводів апелянта про заборгованість попереднього споживача, позивач наголошує, що заявлена заборгованість не є заборгованістю попереднього споживача, оскільки Гріншпун Ф.В. в силу стану здоров`я взагалі не був споживачем з теплопостачання та платником будь-яких платежів, що підтверджується спадковим договором від 24.01.2019. Фактичним споживачем теплопостачання був саме відповідач, що підтверджується п. 2.1, п. 2.1.1 спадкового договору, яким на набувача покладено обов`язок сплачувати всі необхідні платежі для обслуговування будівлі.
Позивач зазначає, що жодним законом не передбачено, що обов`язок оплати за теплопостачання залежить від визначення і узгодження їх у договорі. Натомість, відповідно до ч. 1 ст. 9 ЗУ "Про житлово-комунальні послуги", споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Щодо направлення рахунків та актів на ім`я попереднього споживача, позивач пояснює, що на момент їх формування він обліковував особовий рахунок як закріплений за попереднім договором, зміни у внутрішньому обліку були внесені тільки за результатом укладення нового договору. Спосіб ведення внутрішнього обліку споживачів не позбавляє фактичного споживача обов`язку оплати за отриману теплову енергію. Позивач також звертає увагу на визнання апелянтом факту формування та направлення первинних документів позивачем.
Твердження апелянта про необізнаність щодо обсягу зобов`язань позивач вважає маніпулятивним, оскільки матеріали справи містять докази направлення рахунків як до, так і після підписання договору на ту саму адресу електронної пошти, а також ряд оплат, здійснених від імені саме відповідача.
Щодо строків виконання зобов`язання позивач зазначає, що строк оплати встановлено п. 35 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених Постановою КМУ від 21.08.2019 № 830, а також договором від 01.05.2023, який розповсюджує свою дію на відносини, що склались до його підписання.
Щодо досудового врегулювання спору позивач зазначає, що навіть нездійснення досудового врегулювання не позбавляє апелянта обов`язку оплати. Отримання особою поштової кореспонденції перебуває поза межами впливу КП "Теплоенерго".
Стосовно оплат за січень 2022 року позивач зазначає, що всі платежі віднесено відповідно до їх призначення. Платіж від 21.02.2022 на суму 15 000,00 грн не містить відомостей за січень якого року здійснено платіж, у зв`язку з чим платіж віднесено відповідно до календарної черговості виникнення боргу. Факт оплати рахунку №010141 свідчить про визнання відповідачем свого боргу. Позивач звертає увагу, що заперечуючи свій обов`язок з оплати, апелянт водночас стверджує про його виконання, що свідчить про суперечливість його позиції.
Щодо підстав для скасування рішення позивач зазначає, що апеляційна скарга містить посилання на всі можливі підстави для скасування, передбачені процесуальним законом, однак позиція апелянта спростовується матеріалами справи. Апеляційна скарга не містить відомостей, в чому полягають порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу позивач зазначає, що апеляційна скарга не містить розрахунку судових витрат та доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що унеможливлює їх розподіл. Заявлений розмір витрат є неспівмірним із характером та складністю справи, у зв`язку з чим позивач просить відмовити у задоволенні вимоги апелянта про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді.
Згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.04.2026 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Стефанів Т. В., судді: Демчина Т. Ю., Кучеренко О. І.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Гріншпун Вадима Федоровича на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.04.2026 у справі № 904/682/25. Витребувано матеріали справи №904/682/25 у Господарського суду Дніпропетровської області. Розгляд справи призначено у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції.
24.01.2019 між ОСОБА_1 , як відчужувачем, та ОСОБА_2 , як набувачем, укладено спадковий договір, відповідно до умов якого набувач зобов`язався виконувати розпорядження відчужувача та здійснювати утримання будівлі гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , а право власності на зазначене майно переходить до набувача після смерті відчужувача.
ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 25.01.2022.
13.10.2022 за Гріншпуном Вадимом Федоровичем зареєстровано право власності на будівлю гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 на підставі спадкового договору від 24.01.2019.
02.11.2021 Гріншпун Вадим Федорович зареєстрований як фізична особа-підприємець з основним видом економічної діяльності - 55.90 діяльність інших засобів тимчасового розміщування, а також видом діяльності - 68.20 надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.
01.05.2023 між КП "Теплоенерго" Дніпровської міської ради, як виконавцем, та ФОП Гріншпуном Вадимом Федоровичем, як споживачем, укладено договір №011000 про надання послуг з постачання теплової енергії.
Пунктом 40 договору сторони погодили, що умови цього договору застосовуються до відносин між сторонами, які виникли до його підписання (ч. 3 ст. 631 ЦК України та ст. 180 ГК України) на підставі договору спадку від 24.01.2019.
Правомірність п. 40 договору №011000 від 01.05.2023 була предметом судового розгляду у справі №904/5646/25, за результатами якого рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 10.12.2025 у задоволенні позову ФОП Гріншпуна В. Ф. про визнання недійсним в частині пункту договору відмовлено, а постановою Центрального апеляційного господарського суду від 25.02.2026 зазначене рішення залишено без змін.
Позивачем у період з листопада 2020 року по березень 2023 року надано відповідачу послуги з постачання теплової енергії, що підтверджується актами приймання-передачі послуг та рахунками.
На виконання умов договору, позивачем, у вказані опалювальні періоди, зокрема, у період з листопада 2020 року по березень 2023 року надано відповідачу послуг з постачання теплової енергії на суму у загальному розмірі 234 525,77 грн, що підтверджується наступними актами: №010141 від 30.11.2020 (а.с. 29 на звороті, том 1); №010141 від 30.12.2020 (а.с. 30, том 1); №010141 від 31.01.2021 (а.с. 30 на звороті, том 1); №010141 від 28.02.2021 (а.с. 31, том 1); №010141 від 31.03.2021 (а.с. 31 на звороті, том 1); №010141 від 30.04.2021 (а.с. 32, том 1); №010141 за квітень 2021 року (а.с. 32 на звороті, том 1); №010141 за червень 2021 року (а.с. 33, том 1); акт №010141 від 30.11.2021 (а.с. 33 на звороті, том 1); №010141 від 31.12.2021 (а.с. 34, том 1); №010141 від 31.01.2022 (а.с. 34 на звороті, том 1); №010141 від 28.02.2022 (а.с. 35, том 1); №010141 від 31.03.2022 (а.с. 35 на звороті, том 1); №010141 від 30.11.2022 (а.с. 36, том 1); №010141 від 31.12.2022 (а.с. 36 на звороті, том 1); акт №010141 від 31.01.2023 (а.с. 37, том 1); №010141 від 28.02.2023 (а.с. 37 на звороті, том 1); №010141 від 31.03.2023 (а.с. 38, том 1). Вказані акти зі сторони відповідача залишилися не підписаними.
Крім того, у зв`язку із наданими послугами у період з листопада 2020 року по березень 2023 року позивачем виставлено відповідачу наступні рахунки: №010141 від 30.11.2020 (а.с. 38 на звороті, том 1); №010141 від 31.12.2020 (а.с. 39, том 1); №010141 від 31.01.2021 (а.с. 39 на звороті, том 1); №010141 від 28.02.2021 (а.с. 40, том 1); №010141 від 31.03.2021 (а.с. 40 на звороті, том 1); №010141 від 30.04.2021 (а.с. 41), №010141 за квітень 2021 року (а.с. 41 на звороті); №010141 за червень 2021 (а.с. 42); №010141 від 30.11.2021 (а.с. 42 на звороті); №010141 від 31.12.2021 (а.с. 43); №010141 від 31.01.2022 (а.с. 43 на звороті); №010141 від 28.02.2022 (а.с. 44); №010141 від 31.03.2022 (а.с. 44 на звороті); №010141 від 30.11.2022 (а.с. 45); №010141 від 31.12.2022 (а.с. 45 на звороті); №010141 від 31.01.2023 (а.с. 46); №010141 від 28.02.2023 (а.с. 46 на звороті); №010141 від 31.03.2023 (а.с. 47). 
Договір №011000 від 01.05.2023 є чинним, не визнаний недійсним та не розірваний. Спадковий договір від 24.01.2019 є чинним, не визнаний недійсним та не розірваний.
Згідно поданого позивачем розрахунку, виставлених рахунків на оплату, виписки по руху коштів (а.с. 10-12, том 1), з урахуванням здійсненого коригування та часткових оплат відповідача, сума боргу на момент звернення до суду склала 61 475,79 грн.
Відповідно до матеріалів справи, у період з листопада 2020 року по березень 2023 року позивачем здійснювалося надання послуг з постачання теплової енергії до об`єкта відповідача, у зв`язку з чим останньому виставлялись відповідні рахунки та акти приймання-передачі послуг.
Згідно з поданими позивачем розрахунками та виписками по руху коштів (а.с. 10- 12, том 1), оплата за надані послуги здійснювалася відповідачем частково, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 61 475,79 грн.
Вказана заборгованість також відображена в акті звірки взаємних розрахунків від 28.08.2023 (а.с. 59, том 1), який направлявся позивачем на адресу відповідача разом із досудовою вимогою (а.с. 58, том 1).
При цьому матеріали справи не містять доказів повної оплати відповідачем вартості наданих послуг у спірний період, а також доказів надання ним обґрунтованих заперечень щодо обсягу, вартості або якості наданих послуг.
Також матеріали справи не містять контррозрахунку заборгованості або інших доказів, які б свідчили про відсутність або інший розмір заборгованості.
Так, у зв`язку з простроченням грошового зобов`язання, позивачем згідно розрахунку (а.с. 10-19, том 1) нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 7 227,79 грн та інфляційних втрат у розмірі 36 514,24 грн.
За наслідками розгляду позову господарським судом прийнято оскаржуване рішення у даній справі про стягнення з Фізичної особи-підприємця Гріншпун Вадима Федоровича на користь Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради 61 475,79 грн (шістдесят одну тисячу чотириста сімдесят п`ять гривень сімдесят дев`ять копійок) - основного боргу, 7 227,79 грн (сім тисяч двісті двадцять сім гривень сімдесят дев`ять копійок) - 3% річних, 36 514,24 грн (тридцять шість тисяч п`ятсот чотирнадцять гривень двадцять чотири копійки) - інфляційних втрат та 2 422,40 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні сорок копійок) - судових витрат по сплаті судового збору.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків суду першої інстанції
Відповідно до частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Предметом апеляційного оскарження є рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.04.2026 у справі № 904/682/25, яким позовні вимоги Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради до Фізичної особи-підприємця Гріншпуна Вадима Федоровича про стягнення заборгованості за договором №011000 від 01.05.2023 про надання послуг з теплової енергії у загальному розмірі 105 217,82 грн задоволено у повному обсязі.
Апелянт оскаржує рішення суду першої інстанції, посилаючись на нез`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Зокрема, апелянт стверджує, що позивачем не доведено конкретний обсяг грошових зобов`язань відповідача за спірні періоди та строки їх виконання, що рахунки та акти приймання-передачі направлялись на ім`я іншої особи, що не доведено дотримання досудового порядку врегулювання спору, що суд не врахував докази оплати відповідачем послуг та не зобов`язав відповідача надати контррозрахунок, а також що не встановлено підстав для нарахування 3% річних та інфляційних втрат.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду та вважає оскаржуване рішення законним і обґрунтованим з огляду на таке.
Згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
За приписами статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, зокрема сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (стаття 510 ЦК України); зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи, крім випадків, встановлених договором чи законом.
Відповідно до статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу постачальник зобов`язується надавати споживачеві (абонентові) ресурси, передбачені договором, а споживач зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів. До таких відносин застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та поставку, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.
Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону; якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, а боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів законодавства (стаття 530 ЦК України).
Відповідно до статті 19 Закону України "Про теплопостачання" споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, а в разі відмови від оплати заборгованість стягується в судовому порядку (частина 6 статті 25 цього Закону).
Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування та 3% річних виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення коштів та отриманні компенсації за користування утримуваними боржником коштами (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).
Колегія суддів зауважує, що посилання апелянта на частину 1 статті 277 ГПК України має загальний, декларативний характер і саме по собі не є самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки скасування судового рішення обумовлюється не фактом посилання на відповідну норму, а встановленням конкретних порушень, які мали наслідком ухвалення неправильного рішення. З огляду на це колегія суддів переходить до оцінки конкретних доводів скарги по суті.
Доводи апелянта про безпідставне незастосування судом першої інстанції статей 11, 509, 510, 526, 530 ЦК України колегія суддів відхиляє. Судом першої інстанції правильно встановлено, що обов`язок відповідача з оплати теплової енергії, спожитої на об`єкті (гуртожитку), ґрунтується на сукупності таких юридичних фактів: (1) умов спадкового договору від 24.01.2019, укладеного між відповідачем та його батьком - ОСОБА_1 , фактичного споживання теплової енергії на цьому об`єкті протягом спірних періодів, підтвердженого даними обліку позивача, та договору №011000 від 01.05.2023, яким відносини сторін формалізовано на майбутнє.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до статті 1308 ЦК України право власності на майно, визначене спадковим договором, переходить до набувача після смерті відчужувача; сам факт укладення спадкового договору не є тотожним автоматичному переходу права власності чи права користування майном. Разом з тим, зі змісту наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що фактичне прийняття відповідачем на себе обов`язків з утримання об`єкта незалежно від формального моменту переходу права власності. Саме цей факт - а не сама по собі дата укладення спадкового договору - є підставою для покладення на відповідача обов`язку оплати спожитої енергії за спірні періоди.
За таких обставин відсутність оформленого у письмовій формі договору теплопостачання за окремі періоди не звільняє відповідача від оплати фактично спожитої теплової енергії, оскільки договір №011000 від 01.05.2023 лише регламентує порядок оформлення та оплати вже існуючого зобов`язання, що виникає з факту постачання ресурсу та його фактичного споживання, а не створює таке зобов`язання наново. Протилежний висновок суперечив би принципу неприпустимості безпідставного збагачення, закріпленому статтею 1212 ЦК України.
Доводи апелянта щодо недоведеності обсягу грошових зобов`язань за періоди, що передували укладенню договору від 01.05.2023, ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального права. Розмір плати за теплопостачання визначається не окремою угодою сторін щодо кожного періоду, а нормативно встановленими тарифами та фактичними показниками споживання, що підтверджується первинними обліковими документами позивача - розрахунками, актами приймання-передачі, даними обліку, наявними в матеріалах справи. Відсутність у договорі від 01.05.2023 чи спадковому договорі чіткого визначення обсягу зобов`язань за попередні періоди не спростовує факту їх виникнення з підстав, викладених вище, та не звільняє відповідача від їх виконання.
Доводи апелянта про оформлення рахунків та актів приймання-передачі на ім`я батька відповідача не спростовують факту надання позивачем послуг теплопостачання на відповідний об`єкт та не звільняють відповідача від обов`язку оплати. Адресування зазначених документів на ім`я особи, яка значилась споживачем за наявними у позивача на відповідний момент відомостями, пов`язане з об`єктивною відсутністю у позивача інформації про фактичну зміну користувача об`єкта, при цьому саме на відповідача, який фактично користувався об`єктом, покладається обов`язок повідомити постачальника про зміну споживача. Відповідач, фактично отримуючи послугу теплопостачання, не міг не знати про необхідність її оплати, що випливає із самого факту користування об`єктом. Покладення на позивача негативних наслідків невиконання відповідачем обов`язку щодо своєчасного повідомлення про зміну споживача колегія суддів вважає неправомірним.
Разом з тим колегія суддів звертає увагу, що документи, адресовані батьку відповідача, самі по собі не можуть розглядатися як належне пред`явлення вимоги у розумінні статті 530 ЦК України саме відповідачу - з цього приводу колегія суддів висловлюється окремо нижче, в частині щодо моменту виникнення прострочення.
Доводи апелянта про недоведеність дотримання позивачем досудового порядку врегулювання спору, передбаченого пунктом 48 договору №011000, колегія суддів відхиляє. Відповідач, будучи обізнаним про факт користування об`єктом та про наявність заборгованості за спожиту теплову енергію, що підтверджується його власними діями з часткової оплати заборгованості, зокрема оплатою рахунку №010141 (21.02.2022 та 08.05.2023), не був позбавлений можливості врегулювати спір у добровільному порядку. Недотримання формальних вимог до реквізитів адресата претензії за наявності доведеного факту існування заборгованості та обізнаності боржника про неї не є самостійною підставою для висновку про недотримання позивачем обов`язкового досудового порядку врегулювання спору.
Доводи апелянта про процесуальний обов`язок суду першої інстанції самостійно навести контррозрахунок заборгованості суперечать принципу змагальності судового процесу, закріпленому статтею 13 ГПК України, та статті 74 цього Кодексу, відповідно до якої обов`язок доведення обставин, на які учасник справи посилається як на підставу своїх заперечень, покладається саме на цього учасника. Позивач надав розрахунок заборгованості, підтверджений первинними документами. Відповідач, заперечуючи проти цього розрахунку, не надав власного обґрунтованого контррозрахунку з підтверджуючими доказами. Обов`язок суду перевірити розрахунок заборгованості на предмет його арифметичної та методологічної правильності не є тотожним обов`язку суду самостійно формувати альтернативний розрахунок за учасника справи, який не скористався своїм процесуальним правом.
Надані відповідачем докази оплати рахунку №010141 за січень 2022 року на загальну суму 22 547,57 грн (15 000,00 грн - 21.02.2022, 7 547,57 грн - 08.05.2023) підлягають зарахуванню в рахунок заборгованості за відповідний період та свідчать лише про часткове погашення боргу, що не спростовує обґрунтованості позовних вимог у частині, яка залишилась несплаченою.
Посилання апелянта на відсутність ведення господарської діяльності фізичною особою-підприємцем у листопаді 2021 року не має правового значення для цього спору, оскільки обов`язок оплати теплопостачання пов`язаний не з фактом ведення підприємницької діяльності, а з фактом фактичного користування об`єктом та отримання послуги теплопостачання, що підтверджується даними обліку та розрахунками позивача.
Довід апелянта про відсутність обов`язку оплати за березень 2022 року у зв`язку з тим, що договір №011000 укладено лише 01.05.2023, колегія суддів визнає необґрунтованим з підстав, викладених вище щодо моменту виникнення обов`язку відповідача незалежно від дати формального укладення договору теплопостачання.
Щодо моменту виникнення прострочення та стягнення 3% річних і інфляційних втрат, колегія суддів окремо звертає увагу на таке. 
Оскільки рахунки та акти приймання-передачі, направлені до укладення договору від 01.05.2023, були адресовані не відповідачу, а його батьку, такі документи не можуть розглядатися як належне пред`явлення вимоги саме відповідачу в розумінні статті 530 ЦК України для цілей обчислення передбаченого нею семиденного строку. 
З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано визначив період нарахування 3% річних та інфляційних втрат виходячи з моменту, коли відповідач був фактично обізнаний про існування та розмір заборгованості, а не з дати виставлення рахунків, адресованих іншій особі. Відповідно до статті 530 ЦК України, за відсутності погодженого сторонами строку виконання, відповідач повинен був виконати грошове зобов`язання у семиденний строк від дня пред`явлення відповідної вимоги, після спливу якого настає прострочення виконання грошового зобов`язання з наслідками, передбаченими частиною 2 статті 625 ЦК України.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги зводяться до формальних заперечень щодо оформлення документів та до необґрунтованих тверджень про відсутність обов`язку оплати за окремі періоди, тоді як обов`язок відповідача щодо оплати спожитої теплової енергії виникає з факту фактичного користування об`єктом та споживання ресурсу, підтверджується належними та допустимими первинними документами позивача, а також частковим виконанням цього обов`язку самим відповідачем. 

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За результатами апеляційного перегляду колегія суддів встановила, що рішення суду першої інстанції ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності його висновків, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Судові витрати.
Відповідно до статті 129 ГПК України, у зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Гріншпун Вадима Федоровича на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.04.2026 у справі № 904/682/25 - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.04.2026 у справі № 904/682/25 - залишити без змін.
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст. 286-289 ГПК України.

Головуючий суддя Т. В. СТЕФАНІВ

Суддя О. І. КУЧЕРЕНКО

Суддя Т. Ю. ДЕМЧИНА