П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня2026 року м. Київ

Справа № 755/8527/26
Провадження: № 22-ц/824/13843/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,
суддів Желепи О. В., Нежури В. А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 05 червня 2026 року, постановлену під головуванням судді Марфіної Н. В.,
у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії/бездіяльність державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції, боржник: ОСОБА_2 ,

в с т а н о в и в:

У червні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною заявою, в якій просив визнати дії державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби Дидюка Б. О. щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 13.05.2026 року незаконними; скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 13.05.2026 року; зобов`язати державного виконавця продовжити виконавчі дії у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 від 13.05.2026 року відповідно до вимог ст.ст. 63 та 64-1 Закону України «Про виконавче провадження».
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 05 червня 2026 року скаргу ОСОБА_1 на дії/бездіяльність державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції, боржник: ОСОБА_2 , повернуто скаржнику.
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити матеріали скарги для продовження розгляду до Дніпровського районного суду міста Києва в порядку ст. 447 ЦПК України в межах цивільної справи № 755/20287/21.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що подана ним скарга стосувалася постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, відкритого на виконання ухвали про забезпечення позову у справі № 755/20287/21, а тому відповідно до ст.ст. 447-453 ЦПК України мала розглядатися як форма судового контролю в межах зазначеної цивільної справи, а не реєструватися як нова справа з проведенням нового автоматизованого розподілу.
Посилався на те, що суд першої інстанції безпідставно застосував за аналогією закону п. 6 ч. 4 ст. 185 ЦПК України, оскільки скарга на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця не є позовною заявою, не породжує нового спору та не може бути повернута з підстав, установлених для позовного провадження. Розділ VII ЦПК України не передбачає повернення такої скарги у зв`язку з поданням іншої скарги.
Зазначав, що скарги, зареєстровані у справах № 755/8527/26 та № 755/8577/26, подавалися у різний час на виконання різних ухвал суду про повернення попередніх звернень, містили різні комплекти додатків та були наслідком намагання усунути зазначені судами недоліки, а не наміру ініціювати паралельний розгляд тотожних вимог. При цьому суд не дослідив змісту, підстав і додатків кожної зі скарг та обмежився формальним посиланням на існування іншого звернення.
Також указував, що на момент підписання оскаржуваної ухвали склад суду у справі № 755/8577/26 ще не був визначений автоматизованим розподілом, а тому висновок про перебування у провадженні суду іншої тотожної скарги був передчасним. На його думку, перереєстрація скарги поза межами справи № 755/20287/21 та її передача іншому складу суду відбулися без належної процесуальної підстави, що порушило право на розгляд справи судом, установленим законом.
Наголошував, що неодноразова реєстрація його скарг як нових справ і їх повернення без розгляду створили штучні процесуальні перешкоди для здійснення судового контролю за виконанням судового рішення та фактично позбавили його можливості отримати розгляд скарги по суті.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 02 липня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Повертаючи скаргу, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 подав дві ідентичні скарги з однаковими вимогами щодо постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1. Оскільки у справі № 755/8577/26 на час вирішення питання не було постановлено відповідного процесуального рішення, суд, застосувавши за аналогією закону п. 6 ч. 4 ст. 185 ЦПК України, дійшов висновку про повернення скарги у справі № 755/8527/26.
Перевіривши такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ст. 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.
Судові процедури повинні бути справедливими, особа не може бути безпідставно позбавлена права на апеляційне оскарження рішення суду, оскільки це буде порушенням права на справедливий суд, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Частиною 1 ст. 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - за її межами.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України.
Виконання судового рішення відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Під час виконання судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
Так, розділом VІІ ЦПК України врегульовано питання щодо судового контролю за виконанням судових рішень. Зокрема, згідно із ст. 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Аналогічні положення викладені у ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до ч. 9 ст. 10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).
Отже, застосування аналогії закону допускається лише за наявності прогалини у правовому регулюванні відповідних процесуальних відносин.
Разом з тим форма та зміст скарги, яка подається до суду, визначені у ст. 448 ЦПК України.
Згідно з ч. 5 ст. 448 ЦПК України суд, встановивши, що скаргу подано без додержання вимог частин третьої та/або четвертої цієї статті, повертає її скаржнику без розгляду протягом чотирьох днів після її надходження до суду.
Таким чином, процесуальні правовідносини щодо прийняття та повернення скарги на дії/бездіяльність державного виконавця врегульовані спеціальними нормами розділу VII ЦПК України, а тому правові підстави для застосування у цій частині аналогії закону відсутні.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що п. 6 ч. 4 ст. 185 ЦПК України встановлює підставу для повернення позовної заяви у разі, коли позивачем подано до цього самого суду інший позов (позови) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з однакових підстав і щодо такого позову (позовів) на час вирішення питання про відкриття провадження у справі, що розглядається, не постановлена ухвала про відкриття або відмову у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви або залишення позову без розгляду.
За своїм змістом ця норма регулює саме подання тотожних позовів у позовному провадженні.
Отже, скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, не є спором у розумінні п. 6 ч. 4 ст. 185 ЦПК України, а тому ця норма не може застосовуватися до розділу VII ЦПК України.
Карткою руху документа підтверджується, що скаргу від 01.06.2026 року заявник подав через систему «Електронний суд» із зазначенням номера цивільної справи № 755/20287/21 та провадження № 2-з/755/149/23, у межах якого постановлено ухвалу, що перебувала на виконанні. До скарги були додані, зокрема, копія постанови про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1, матеріали попереднього звернення та докази надсилання документів органу державної виконавчої служби й представнику боржника.
Наведене узгоджується з положеннями ч. 1 ст. 447 ЦПК України про те, що судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції.
При цьому питання реєстрації відповідного матеріалу та визначення складу суду має вирішуватися відповідно до вимог процесуального закону й правил функціонування автоматизованої системи документообігу суду; апеляційний суд не наділений повноваженнями визначати конкретного суддю для продовження розгляду.
З протоколу створення та перевірки кваліфікованого електронного підпису вбачається, що оскаржувану ухвалу підписано 05.06.2026 року об 11:34:41 год, тоді як автоматизований розподіл справи № 755/8577/26 проведено того самого дня об 11:56:44 год. Сам по собі час визначення складу суду в іншому матеріалі не є вирішальним для встановлення факту подання іншої скарги, однак підтверджує, що на момент постановлення оскаржуваної ухвали її зміст ще не був предметом процесуальної оцінки визначеного автоматизованою системою судді.
За таких обставин висновок суду першої інстанції про повернення скарги ґрунтується на застосуванні норми, яка не регулює спірні процесуальні відносини, та не відповідає спеціальному порядку судового контролю за виконанням судових рішень, установленому розділом VII ЦПК України.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях вказує на те, що при застосуванні процедурних правил національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (рішення від 26 липня 2007 року у справі «Walchli v. France», від 8 грудня 2016 року «ТОВ «Фріда» проти України»).
Згідно з вимогами ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
З урахуванням вищевикладеного, ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 05 червня 2026 року постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, а відтак апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 05 червня 2026 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді О. В. Желепа

В. А. Нежура