Справа № 302/1064/26 
Провадження № 2/302/657/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.08.2026 селище Міжгір`я Закарпатської області

Міжгірський районний суд Закарпатської області у складі:
головуючого судді – Пухальського С. В.,
за участю секретаря судового засідання – Бобонич Н. М.,
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Рішко Сергій Іванович, до Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 , про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права на земельну частку (пай) у порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права на земельну частку (пай) у порядку спадкування за заповітом.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народилася у селі Нижній Студений Міжгірського району Закарпатської області в сім`ї ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Шлюб між її батьками було зареєстровано 10 червня 1989 року виконавчим комітетом Нижньостуденівської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, після чого мати позивачки змінила прізвище з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 ».
07 вересня 2013 року позивачка зареєструвала шлюб із ОСОБА_6 та змінила прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_7 ».
Мати позивачки – ОСОБА_5 , дівоче прізвище ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , народилася у селі Нижній Студений Міжгірського району Закарпатської області. За твердженням позивачки, її матір фактично була дочкою ОСОБА_9 , 1908 року народження, та ОСОБА_10 , 1925 року народження.
Оскільки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у зареєстрованому шлюбі не перебували, відомості про батька у актовому записі про народження ОСОБА_11 були внесені зі слів матері. Водночас, за твердженням позивачки, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з 1968 року до смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_3 проживали однією сім`єю, вели спільне господарство та спільно виховували ОСОБА_11 від її народження до досягнення повноліття.
ОСОБА_9 та ОСОБА_10 були членами колгоспу імені Кірова села Нижній Студений Міжгірського району Закарпатської області, який відповідно до розпорядження Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області від 25 лютого 1993 року № 74 було реорганізовано у колективне сільськогосподарське підприємство «Бескид».
На підставі розпорядження Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області від 07 квітня 1997 року № 197 за членами колективного сільськогосподарського підприємства «Бескид» було визнано право на земельні частки (паї) розміром 0,71 умовного кадастрового гектара без визначення меж у натурі (на місцевості), вартістю 621 грн.
На підтвердження цього права ОСОБА_9 було видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 010207, зареєстрований 11 лютого 1999 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 454, а ОСОБА_10 – сертифікат серії ЗК № 010209, зареєстрований 12 лютого 1999 року за № 455.
ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після її смерті було заведено спадкову справу № 7-2003, а 17 січня 2003 року ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване у реєстрі за № 137, яким посвідчено її право на спадкове майно ОСОБА_10 , зокрема на право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом серії НОМЕР_1 .
20 квітня 2002 року ОСОБА_9 склав заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Нижньостуденівської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області та зареєстрований у реєстрі за № 19, відповідно до якого все належне йому майно заповів своїй онуці ОСОБА_12 , тобто позивачці.
ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . Відповідно до довідки старости сіл Нижній Студений та Верхній Студений Пилипецької сільської ради від 14 квітня 2026 року № 411 він був постійним мешканцем села Нижній Студений Міжгірського району Закарпатської області. На день його смерті разом із ним ніхто не проживав та не був зареєстрований.
За даними Спадкового реєстру заповіт ОСОБА_9 від 20 квітня 2002 року, зареєстрований за № 19, є чинним. Спадкова справа після його смерті не заводилася, свідоцтва про право на спадщину не видавалися.
Позивачка зазначає, що після смерті ОСОБА_9 фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, що підтверджує, зокрема, наявність у неї оригіналу сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 010207.
13 травня 2026 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Король Н. І. із заявою про оформлення спадкових прав після смерті ОСОБА_9 та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну частку (пай), посвідчену сертифікатом серії ЗК № 010207.
Листом від 13 травня 2026 року № 381/01-16 приватний нотаріус повідомила про неможливість оформлення спадкових прав у зв`язку з відсутністю можливості встановити родинний зв`язок між позивачкою та ОСОБА_9 за наявними документами.
Позивачка вказує, що відсутність належного документального підтвердження спорідненості пов`язана з тим, що відомості про батька її матері – ОСОБА_2 – були внесені до актового запису про народження зі слів матері, оскільки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не перебували у зареєстрованому шлюбі.
Разом із тим позивачка посилається на сукупність письмових доказів, які, на її думку, підтверджують фактичні родинні відносини між нею та ОСОБА_9 , зокрема на документи щодо її матері, документи щодо спадкування після смерті ОСОБА_10 , заповіт ОСОБА_9 , у якому він прямо назвав позивачку своєю онукою, а також інші матеріали справи.
У зв`язку з неможливістю оформити спадкові права у нотаріальному порядку позивачка просить встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є спадкоємцем за заповітом ОСОБА_9 , посвідченим 20 квітня 2002 року секретарем виконавчого комітету Нижньостуденівської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області та зареєстрованим у реєстрі за № 19, а також визнати за нею у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_9 право на земельну частку (пай) у землях, що перебували у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Бескид» села Нижній Студений Міжгірського (нині – Хустського) району Закарпатської області розміром 0,71 умовного кадастрового гектара, посвідчену сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 010207, виданим на підставі розпорядження Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області від 07 квітня 1997 року № 197 та зареєстрованим 11 лютого 1999 року за № 454.
Ухвалою суду від 11 серпня 2026 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження.
Представник позивачки – адвокат Рішко С. І. – подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивачки та її представника, у якій зазначив, що заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Додаткових заяв чи клопотань стороною позивача не заявлено.
Від Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області надійшла письмова заява про розгляд справи за відсутності її представника, у якій зазначено, що відповідач визнає позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі, не заперечує проти їх задоволення та просить розглянути справу за наявними у ній матеріалами.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачки, – ОСОБА_2 – подала до суду письмові пояснення, у яких зазначила, що погоджується з обставинами, викладеними у позовній заяві її доньки ОСОБА_1 , підтвердила їх достовірність, вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та не заперечує проти їх задоволення.
З огляду на неявку учасників справи, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце підготовчого судового засідання, відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснювалося.
Дослідивши письмові матеріали справи, надані докази та оцінивши їх у сукупності відповідно до вимог статей 76–81, 89 ЦПК України, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до частини третьої статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
Згідно з частиною четвертою статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті такого визнання та продовжує судовий розгляд.
Оскільки визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а заявлені позовні вимоги підтверджуються належними та допустимими доказами, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для прийняття визнання позову та ухвалення рішення у підготовчому судовому засіданні.
Судом установлено, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 в селі Нижній Студений Міжгірського району Закарпатської області, її батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження та паспортом позивачки. Після реєстрації 07 вересня 2013 року шлюбу з ОСОБА_6 позивачка змінила прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_7 ».
Мати позивачки – ОСОБА_2 (до шлюбу – ОСОБА_4 ) – народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 в селі Нижній Студений Міжгірського району Закарпатської області. 10 червня 1989 року вона уклала шлюб із ОСОБА_3 , після чого змінила прізвище з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 ».
ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після її смерті Міжгірською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 7-2003, а 17 січня 2003 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого вона успадкувала, зокрема, право на земельну частку (пай) за сертифікатом серії ЗК № 010209.
20 квітня 2002 року ОСОБА_9 посвідчив заповіт, зареєстрований у реєстрі за № 19, яким усе належне йому майно заповів своїй онуці – ОСОБА_12 .
ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . На день смерті він постійно проживав у селі Нижній Студений Хустського (на той час – Міжгірського) району Закарпатської області, за місцем його проживання ніхто не був зареєстрований та не проживав.
Згідно з витягами зі Спадкового реєстру, заповіт від 20 квітня 2002 року є чинним, а спадкова справа після смерті ОСОБА_9 не заводилася та свідоцтва про право на спадщину не видавалися.
Як убачається з копії сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 010207, ОСОБА_9 належало право на земельну частку (пай) у майні колективного сільськогосподарського підприємства «Бескид» села Нижній Студений Міжгірського району Закарпатської області площею 0,71 умовного кадастрового гектара, вартістю 621 гривня. Оригінал зазначеного сертифіката перебуває у володінні позивачки.
13 травня 2026 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області із заявою про оформлення спадкових прав після смерті ОСОБА_9 . Листом від 13 травня 2026 року № 381/01-16 нотаріус повідомила про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю документів, які підтверджують родинні зв`язки позивачки зі спадкодавцем, та роз`яснила право звернення до суду.
Відповідач – Пилипецька сільська рада Хустського району Закарпатської області – заявлені позовні вимоги визнав у повному обсязі. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачки, ОСОБА_2 , також підтвердила викладені у позові обставини, визнала заявлені вимоги обґрунтованими та не заперечувала проти їх задоволення.
Оцінюючи встановлені обставини справи та досліджені докази у їх сукупності, суд виходить із такого.
Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в установленому законом порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.
Предметом розгляду у цій справі є вимоги ОСОБА_1 , пов`язані з оформленням спадкових прав після смерті ОСОБА_9 , а саме про встановлення факту, що позивачка є спадкоємицею за заповітом, та про визнання за нею у порядку спадкування за заповітом права на земельну частку (пай), що належала спадкодавцю.
Необхідність звернення позивачки до суду зумовлена неможливістю оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Як убачається з матеріалів справи, приватним нотаріусом було повідомлено про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю документів, які дають можливість підтвердити родинний зв`язок позивачки із ОСОБА_9 .
Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення таких фактів. Якщо відповідні вимоги пов`язані зі спадковими правами та заявляються одночасно з вимогою про визнання права на спадкове майно, вони підлягають розгляду за правилами позовного провадження.
За змістом пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі встановлювати факти родинних відносин у випадках, коли підтвердження таких фактів безпосередньо породжує юридичні наслідки, зокрема необхідне для оформлення спадкових прав.
Разом із тим суд враховує, що у спірних правовідносинах право позивачки на спадкування ґрунтується насамперед на заповіті ОСОБА_9 від 20 квітня 2002 року, а не на самому факті родинних відносин зі спадкодавцем.
Отже, наявність чи відсутність документального підтвердження родинних відносин між позивачкою та спадкодавцем сама по собі не визначає її право на спадкування за заповітом, якщо особу спадкоємця можливо достовірно ідентифікувати зі змісту заповіту та інших наявних доказів.
Судом установлено, що 20 квітня 2002 року ОСОБА_9 склав заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Нижньостуденівської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області та зареєстрований у реєстрі за № 19, яким усе належне йому майно заповів своїй онуці ОСОБА_12 .
Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначена у заповіті ОСОБА_9 , та позивачка ОСОБА_1 є однією і тією самою особою. Зміна прізвища з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_7 » відбулася після державної реєстрації 07 вересня 2013 року її шлюбу з ОСОБА_6 .
Будь-яких даних, які б свідчили про скасування або зміну заповіту ОСОБА_9 від 20 квітня 2002 року, матеріали справи не містять. Навпаки, відомостями Спадкового реєстру підтверджується чинність цього заповіту.
Таким чином, сукупність досліджених доказів дає підстави для однозначного висновку, що особою, якій ОСОБА_9 заповів усе належне йому майно, є саме позивачка ОСОБА_1 , яка на час складання заповіту мала прізвище ОСОБА_5 .
Щодо вимоги про визнання за позивачкою права на земельну частку (пай) у порядку спадкування за заповітом суд зазначає таке.
ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , тобто до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року.
Відповідно до пунктів 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України до цивільних відносин, які виникли до набрання ним чинності, застосовується законодавство, чинне на час виникнення відповідних правовідносин.
Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосовується законодавство, чинне на час її відкриття, зокрема відповідні положення Цивільного кодексу Української РСР 1963 року щодо кола спадкоємців та прийняття спадщини.
Отже, до правовідносин щодо прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу Української РСР 1963 року.
Відповідно до статті 524 Цивільного кодексу Української РСР спадкування здійснюється за законом і за заповітом.
Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу Української РСР часом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця, а місцем відкриття спадщини – останнє постійне місце його проживання.
Відповідно до статті 534 Цивільного кодексу Української РСР громадянин мав право заповісти все належне йому майно або його частину будь-якій особі незалежно від того, чи входила така особа до кола спадкоємців за законом.
Згідно зі статтею 548 Цивільного кодексу Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, а прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Відповідно до пункту 1 статті 549 Цивільного кодексу Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
Матеріалами справи встановлено, що після смерті ОСОБА_9 спадкова справа не заводилася та свідоцтва про право на спадщину не видавалися.
Водночас оригінал сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 010207, виданого на ім`я ОСОБА_9 , перебуває у володінні позивачки.
Суд оцінює цю обставину у сукупності з чинним заповітом, змістом якого все майно спадкодавця заповідано позивачці, та іншими матеріалами справи.
На час відкриття спадщини порядок підтвердження фактичного вступу спадкоємця в управління або володіння спадковим майном визначався, зокрема, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5. 
Відповідно до пункту 113 зазначеної Інструкції доказами вступу в управління чи володіння спадковим майном могли бути, зокрема, документи на майно, видані відповідними органами на ім`я спадкодавця та які перебували у спадкоємця. 
Суд ураховує, що оригінал сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 010207, виданого на ім`я ОСОБА_9 , перебуває у позивачки. Цю обставину суд оцінює не ізольовано, а в сукупності з чинним заповітом, відповідно до якого все майно спадкодавець заповів саме позивачці, відсутністю відомостей про заведення спадкової справи та видачу свідоцтва про право на спадщину іншим особам, а також іншими дослідженими у справі доказами.
Судом також установлено, що ОСОБА_9 належало право на земельну частку (пай) у землях колективного сільськогосподарського підприємства «Бескид» села Нижній Студений Міжгірського району Закарпатської області розміром 0,71 умовного кадастрового гектара.
Зазначене право посвідчувалося сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 010207, виданим 09 квітня 1997 року на підставі розпорядження Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області від 07 квітня 1997 року № 197 та зареєстрованим 11 лютого 1999 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 454.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай). Цією ж нормою передбачено, що документом, який посвідчує право на земельну частку (пай), є також рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).
Право на земельну частку (пай), набуте спадкодавцем, не припинилося внаслідок його смерті та увійшло до складу спадщини.
Матеріали справи не містять доказів того, що право ОСОБА_9 на зазначену земельну частку (пай) було припинене, реалізоване ним за життя, перейшло до іншої особи або було успадковане іншим спадкоємцем.
Таким чином, позивачка, будучи особою, на користь якої ОСОБА_9 склав чинний заповіт, та фактично прийнявши спадщину після його смерті, набула право на спадкування земельної частки (паю), посвідченої сертифікатом серії НОМЕР_2 .
Неможливість оформлення цього права у нотаріальному порядку зумовлена відсутністю документів, які нотаріус визнав достатніми для підтвердження обставин, необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину, що й стало підставою для звернення позивачки до суду.
Оцінивши всі наявні у справі докази відповідно до вимог статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд дійшов висновку, що вони є належними, допустимими, взаємопов`язаними та у своїй сукупності достатніми для вирішення справи.
Відповідач позовні вимоги визнав у повному обсязі. Третя особа ОСОБА_2 підтвердила обставини, викладені у позовній заяві, та не заперечувала проти її задоволення. Доказів існування інших осіб, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_9 або заявляють права на спірну земельну частку (пай), матеріали справи не містять.
За таких обставин суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, підтверджуються належними та допустимими доказами та підлягають задоволенню шляхом встановлення факту, що саме ОСОБА_1 , яка на час складання заповіту мала прізвище ОСОБА_5 , є особою, на користь якої ОСОБА_9 склав заповіт від 20 квітня 2002 року, зареєстрований у реєстрі за № 19, та визнання за нею права на земельну частку (пай) розміром 0,71 умовного кадастрового гектара у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_9 .
Керуючись статтями 4, 12, 13, 76–81, 89, 200, 206, 247, 258, 259, 263–265, 268, 273 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 524–526, 534, 548, 549 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, статтями 15, 16, 328, 392 Цивільного кодексу України, статтею 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», суд

ВИРІШИВ:

Визнання позову Пилипецькою сільською радою Хустського району Закарпатської області – прийняти.
Позов ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Рішко Сергій Іванович, до Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачки, – ОСОБА_2 , про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права на земельну частку (пай) у порядку спадкування за заповітом – задовольнити повністю.
Встановити, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , яка до державної реєстрації шлюбу 07 вересня 2013 року мала прізвище ОСОБА_5 , є тією самою особою – ОСОБА_12 , на користь якої ОСОБА_9 склав заповіт, посвідчений 20 квітня 2002 року секретарем виконавчого комітету Нижньостуденівської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області та зареєстрований у реєстрі за № 19, номер у Спадковому реєстрі 45581188.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , право на земельну частку (пай) у майні колективного сільськогосподарського підприємства «Бескид» села Нижній Студений Міжгірського (нині – Хустського) району Закарпатської області розміром 0,71 умовного кадастрового гектара, посвідчене сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 010207, виданим 09 квітня 1997 року на ім`я ОСОБА_9 на підставі розпорядження Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області від 07 квітня 1997 року № 197 та зареєстрованим 11 лютого 1999 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 454, у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_9 , 1908 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або розгляд справи здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу подано протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений у разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, передбачених законом.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або після прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Пухальський С. В.