ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА _01054, _м.Київ, _вул.Б.Хмельницького,44-В, _тел. _(044) _334-68-95, _E-mail: _inbox@ki.arbitr.gov.ua
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
29.07.2026 | Справа № 910/6359/24 (910/5614/26)

За позовом Ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Растер" арбітражного керуючого Литвиненко Сергія Сергійовича
до 1) Фізичної особи-підприємця Сиволобова Максима Марковича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 );
2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Растер" (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, 69 в, ідентифікаційний номер 44560995)
про визнання недійсним договору та стягнення 403 330,00 грн. 
в межах справи №910/6359/24
За заявою Фізичної особи-підприємця Сиволобова Максима Марковича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Растер" (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, 69 в, ідентифікаційний номер 44560995)
про банкрутство
Суддя Мандичев Д.В.
Помічник (за дорученням судді) Голишева У.І.
Секретар судового засідання Улахли О.М.
Представники сторін:
позивач - Литвиненко С.С.,
від відповідача-1 - не з`явилися,
від відповідача-2 - не з`явилися,
вільний слухач - Камілова М.С.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
У провадженні Господарського суду м. Києва знаходиться справа №910/6359/24 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Растер".
До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Растер" арбітражного керуючого Литвиненко Сергія Сергійовича до 1) Фізичної особи-підприємця Сиволобова Максима Марковича; 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Растер" про визнання недійсним договору про надання юридичних послуг №07-23/ю від 01.02.2023 та застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення грошових коштів у розмірі 403 330,00грн., сплачених на виконання Договору про надання юридичних послуг №07-23/ю від 01.02.2023.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.05.2026 позовну заяву залишено без руху.
До Господарського суду міста Києва надійшли докази усунення недоліків, встановлених в ухвалі суду від 13.05.2026.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.05.2026 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання призначено на 17.06.2026. 
03.06.2026 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив відповідача-1 на позовну заяву.
17.06.2026 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання відповідача-1 про долучення до матеріалів справи звітів за спірним договором.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.06.2026 відкладено судове засідання на 17.07.2026.
17.07.2026 до Господарського суду міста Києва надійшли письмові пояснення відповідача-1, а також клопотання про відкладення судового засідання.
17.07.2026 до Господарського суду міста Києва надійшли додаткові пояснення позивача.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.07.2026 відкладено судове засідання у справі №910/6359/24 (910/5614/26) на 29.07.2026.
29.07.2026 до Господарського суду міста Києва від Фізичної особи-підприємця Сиволобова Максима Марковича надійшло клопотання про відкладення судового засідання.
У судове засідання, призначене на 29.07.2026 з`явився представник позивача.
Представники відповідачів-1,-2 до судового засідання не з`явилися.
Розглянувши клопотання відповідача-1 про відкладення судового засідання, суд за наслідками його розгляду вирішив відмовити в задоволенні такого клопотання у зв`язку з необґрунтованістю. 
У відповідності до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України, суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу. Якщо спір, розгляд якого по суті розпочато, не може бути вирішено в даному судовому засіданні, судом може бути оголошено перерву в межах встановлених цим Кодексом строків розгляду справи, тривалість якої визначається відповідно до обставин, що її викликали, з наступною вказівкою про це в рішенні або ухвалі.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, - 

ВСТАНОВИВ:
01.02.2023 між фізичною особою підприємцем Сиволобовим М.М. (надалі - Виконавець) та ТОВ "Патріот Трейдінг" (назва після перейменування - ТОВ "Растер", надалі - Замовник) укладено Договір № 07-23/ю про надання юридичних послуг (надалі - Договір).
Відповідно до п. 1.1. цього Договору Замовник доручив, а Виконавець зобов`язався надати Замовнику послуги з правового супроводження господарської діяльності Замовника.
Згідно із п. 2.1. Договору орієнтовна вартість послуг, що надавалися Виконавцем згідно цього Договору, складає 800 000,00 грн.
У пункті 2.3. Договору вказано, що оплата вартості наданих послуг мала здійснюватися в національній валюті протягом 10 календарних днів з дати складання та підписання сторонами відповідного акту приймання-передавання наданих юридичних послуг у розмірі, визначеному п. 2.1. цього Договору, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Виконавця.
Відповідно до пп. 3.1.2 п. 3.1 Договору обов`язком Замовника є надання Виконавцю дані (інформацію) та необхідні документи (в тому числі довіреність) на виконання повноважень) та, у разі необхідності, роз`яснення щодо змісту наданих документів, у будь який час, за усною чи письмовою вимогою Виконавця, для виконання ним своїх зобов`язань за цим Договором.
За результатами виконання умов цього Договору між сторонами було складено, зокрема Акти приймання-передавання наданих юридичних послуг № 1-7-23/ю від 31.05.2023 та № 3-7-23/ю від 31.08.2023:
- відповідно до Акту № 1-7-23/ю від 31.05.2023 вартість наданих послуг за період з 01.02.2023 по 31.05.2023 становить 403 330,00 грн.;
- відповідно до п. 3 Акту № 3-7-23/ю від 31.08.2023 вартість наданих послуг за період з 01.06.2023 до 31.08.2023 становить 285 500,00 грн.
06.11.2023 ТОВ "Растер" здійснило часткову оплату за Договором, сплативши банківським переказом 403 330,00 грн., що підтверджується довідкою АТ «Універсал Банк» від 11.07.2024 про рух коштів по банківському рахунку ініціюючого кредитора.
У подальшому, з метою фіксації стану розрахунків за Договором між сторонами було складено Акт звіряння взаємних розрахунків згідно Договору № 07-23/ю від 01.02.2023 станом на 15.12.2023, відповідно до якого заборгованість ТОВ "Растер" перед ФОП Сивоболовим М.М. складає 285 500,00 грн.
Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне.
Відповідно до частини першої статті 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (наразі - КУзПБ), а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".
21.10.2019 року введено в дію Кодекс України з процедур банкрутства від 18.10.2018 № 2597-VIII, який встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника-юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства з дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність, зокрема, Закон про банкрутство.
Законодавство у сфері банкрутства містить спеціальні та додаткові, порівняно із нормами ЦК України та ГК України, підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними, і застосовуються коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, який врегульовано законодавством про банкрутство.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.
За змістом статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України).
Так, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені нормами статті 215 ЦК України.
Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частиною 3 статті 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16 тощо.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц зазначила, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, зокрема таким, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Зокрема, необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчинили будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, зокрема сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.
Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Статтею 902 Цивільного кодексу України визначено, що виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.
Згідно з ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Як наголошував позивач при обґрунтуванні фіктивності договору про надання юридичних послуг № 07-23/ю від 01.02.2023, відповідачем не підтверджено жодними належними та допустимими доказами отримання від Боржника, як замовника, будь-яких доручень, листування щодо надання інформації та документів, необхідних для надання послуг.
Проте, положеннями чинного законодавства та умовами Договору про надання юридичних послуг від 01.02.23 №07-23/ю не встановлено обов`язку сторін оформлювати доручення чи консультацію виключно у письмовій формі.
До того ж, у пунктах 3.1.2, 3.2.3, 3.3.2 Договору передбачено, що вимоги виконавця про надання йому необхідних документів чи роз`яснень, оголошення замовником переліку питань для надання юридичної консультації може здійснюватися в усній чи письмовій формі.
Судом ураховано, що оцінка господарських операцій повинна проводитися на підставі комплексного, всебічного аналізу специфіки та умов вчинення конкретного правочину, з обов`язковим урахуванням його господарської мети, економічної доцільності, а також використання отриманих послуг у подальшій діяльності підприємства. 
У той же час, відповідачем до матеріалів справи долучено, окрім актів приймання-передавання наданих послуг № 1-7-23/ю від 31.05.2023 та № 3-7-23/ю від 31.08.2023, також звіти станом на 31.05.2023 та станом на 31.08.2023 за Договором про надання юридичних послуг № 07-23/ю від 01.02.2023, які містять відомості про характер, обсяг та зміст наданих послуг, витрачений час, та юридичні висновки від 11.07.2026, складені з метою відтворення змісту юридичного аналізу, проведеного в період за який складено акти.
При цьому, по кожному виду наданих послуг відповідачем надані письмові пояснення до суду.
Отже, кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно (надано послуги) чи відбувся перехід прав, у зв`язку з чим у даному випадку суд вважає доведеною відповідачем обставину фактичного надання позивачу послуг, що свідчить про неможливість визначення оспорюваного договору як фіктивного.
Також, судом прийняті до уваги посилання позивача на те, що в акті звіряння, складеному станом на 15.12.2023, зазначено сальдо станом на 31.12.2021, тобто на дату, яка хронологічно передує даті складення акту та періоду виконання господарських операцій за Договором №07-23/ю від 01.02.2023.
Разом із цим, за наявності фактичних первинних документів у справі щодо надання послуг за Договором №07-23/ю від 01.02.2023, суд критично оцінює зазначення в акті звіряння визначення сальдо станом на 31.12.2021, оскільки всі первинні докази свідчать про надання послуг у період дії Договору з 01.02.2023.
Одночасно, позивач також посилався на те, що в реквізитах виконавця - ФОП Сиволобова М.М., вказано адресу: 01054, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 33/34, офіс 13, яка відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру, була зареєстрована як місцезнаходження ФОП Сиволобова М.М. лише 09.04.2024 року.
Проте, відповідна обставина не свідчить про фіктивний характер договору, оскільки нормами чинного законодавства не закріплено обов`язку з зазначення в договорі офіційного місцезнаходження фізичної особи-підприємця.
За наведених обставин в їх сукупності, суд вважає недоведеною позивачем наявність основних ознак фіктивності Договору про надання юридичних послуг від 01.02.23 №07-23/ю, а саме: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Ураховуючи викладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним Договору про надання юридичних послуг від 01.02.23 №07-23/ю, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.
Відповідно до частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина друга статі 2 ГПК України).
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до статей 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За таких обставин, витрати по сплаті судового збору покладаються у порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України на позивача.
Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд - 
ВИРІШИВ:
1. У задоволенні позову відмовити повністю.
2. Судові витрати покласти на позивача.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 20.08.2026

Суддя Д.В. Мандичев