СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА  

ун. № 759/11491/24
пр. № 2/759/210/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року м. Київ
Святошинський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді       Єросової І.Ю.,
при секретарі         Лавриненко Т.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження із викликом учасників цивільну справу позовом  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до  ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення несплаченої частини страхового відшкодування та шкоди, завданої внаслідок ДТП, 

ВСТАНОВИВ:
03.06.2024 адвокат Конюшко Д.Б., діючи в інтересах ОСОБА_3 , засобами поштового зв`язку звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із позовом, в якому просить стягнути із ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» на користь позивача несплачену частину страхового відшкодування у розмірі 42 677 грн. 88 коп., із відповідача ОСОБА_2 на користь позивача майнову шкоду, завдану внаслідок ДТП, у розмірі 144 346 грн. 80 коп., моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. 00 коп., а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
Позовні вимоги адвокат Конюшко Д.Б. обґрунтовує тим, що 10.01.2024 ОСОБА_2 вчинив ДТП, в результаті якого було пошкоджено транспортний засіб ОСОБА_1 Infiniti Q50 , д.н.з. НОМЕР_2 . Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 05.02.2024 у справі №759/1455/24 ОСОБА_2 визнаний винуватим у вчиненні ДТП. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» відповідно до полісу ОСЦПВВНТЗ №217482379. З метою визначення дійсного розміру заподіяного позивачу збитку остання звернулася до ФОП ОСОБА_4 , який склав звіт про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власникові колісного транспортного засобу Infiniti Q50, д.н.з. НОМЕР_2 , №98/01-24 від 30.01.2024 року. Згідно зі звітом вартість матеріального збитку становить 153 376 грн. 35 коп. Зважаючи на те, що ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 110 698 грн. 47 коп., то з урахуванням викладеного у звіті, відповідач повинен здійснити доплату відшкодування у розмірі 42 677 грн. 88 коп.
Окрім того, адвокат зауважує, що вартість відновлювального ремонту відповідно до звіту становить 297 723 грн. 15 коп., а отже, стягненню із відповідача ОСОБА_2 підлягає 144 346 грн. 80 коп., що є різницею між фактично завданою шкодою та належним розміром страхового відшкодування. Також стягненню із відповідача ОСОБА_2 підлягає завдана позивачу моральна шкода, розмір якої обґрунтовується тим, що пошкоджений транспортний засіб був основним джерелом пересування позивача, а ДТП завдало ОСОБА_1 душевних страждань та негативно вплинуло на її моральний стан. Отже, позивач оцінює завдану їй моральну шкоду у грошовому еквіваленті 10 000 грн. 00 коп.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.06.2024 для розгляду даного позову визначено суддю Святошинського районного суду м. Києва Єросову І.Ю.
Ухвалою від 06.06.2024 відкрито провадження, розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження із викликом учасників справи.
24.07.2024 до суду надійшов відзив ТзДВ «СК «Альфа-Гарант».
11.11.2024 через систему «Електронний суд» надійшло клопотання представника позивача про призначення у даній справі судової автотоварознавчої експертизи.
11.11.2024 до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 , в якому останній заперечує щодо задоволення пред`явлених до нього позовних вимог, вказуючи на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження розміру понесених витрат на відновлення пошкодженого транспортного засобу. Так, звіт №98/01-24 від 30.01.2024 складений неповноважною особою, оскільки строк дії ліцензії ФОП ОСОБА_4 сплив 22.01.2024, а сам звіт підготовлений 30.01.2024 року. Окрім цього, звіт не містить вказівки на те, що оцінювач попереджений про кримінальну відповідальність за складення завідомо неправдивого звіту (висновку експерта). Більше того, відповідач зауважує, що проводити дослідження щодо вартості відновлювального ремонту транспортного засобу може лише судовий експерт, визначення розміру матеріального збитку не є оціночною процедурою та не підпадає під поняття «оцінка майна».
Щодо вимоги про стягнення із нього моральної шкоди зауважує, що позивачем не надано на підтвердження жодних доказів, які б дійсно підтверджували, що внаслідок пошкодження її транспортного засобу вона мала душевні страждання. Більше того, у ході телефонної розмови з чоловіком позивача йому стало відомо, що вказаний автомобільт Інфінінті позивач отримала у подарунок від свого чоловіка, у сім`ї є й інші транспортні засоби, якими позивач фактично не користується. Так само вона не керувала постійно транспортним засобом, який був учасником ДТП 10.01.2024 року. Отже, позивач намагається збагатитися за рахунок відповідачів, а заявлена нею сума моральної шкоди не є обґрунтованою.
Так само ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні вимоги про стягнення із нього витрат на правову допомогу, оскільки надані на підтвердження квитанції не доводять, що саме на рахунок адвоката Конюшка Д.Б. було здійснено оплату за надані ним послуги в рамках даної цивільної справи, фактичним платником є інша особа, ніж позивач, а доказів, що такою особою є її чоловік - матеріали справи не містять, із призначення платежу вбачається, що фактично здійснено оплату відсотків від суми, отже здійснено оплату за невідомим правочином.
Ухвалою від 12.11.2024 задоволено заявлене у судовому засіданні клопотання відповідача ОСОБА_2 про призначення судової автотоварознавчої експертизи.
Ухвалою від 22.04.2025 відновлено провадження у справі.
05.05.2025 на адресу суду надійшло повідомлення судового експерта Київського НДІСЕ Любоменка О.О. про неможливість проведення судової експертизи у зв`язку з не оплатою її ініціатором витрат на проведення експертизи.
10.06.2025 через систему «Електронний суд» надійшла заява представника позивача про відмову від позовних вимог, пред`явлених до ТзДВ «СК «Альфа-Гарант».
Ухвалою від 14.07.2025 прийнято відмову позивача від частини позовних вимог, пред`явлених до ТзДВ «СК «Альфа-Гарант», провадження в цій частині закрито.
Ухвалою від 14.07.2025 задоволено клопотання представника позивача про призначення судової автотоварознавчої експертизи.
05.02.2026 на адресу суду надійшло повідомлення судового експерта Київського НДІСЕ Ковальчук М.С. про неможливість проведення судової експертизи у зв`язку з не оплатою її ініціатором витрат на проведення експертизи.
Ухвалою від 09.02.2026 відновлено провадження у справі.
У судове засідання сторони справи, будучи своєчасно та належним чином повідомленими про дату і час, не прибули. Разом з тим, до початку розгляду справи надійшло клопотання представника позивача про розгляд справи без його участі.
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно з приписами п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Зважаючи на те, що у матеріалах справи наявне документальне підтвердження своєчасного та належного виклику відповідача ОСОБА_2 у судове засідання, однак останній не з`явися, про причини неявки та їх поважність суд не повідомив, при цьому, неявка останнього є систематичною, суд доходить висновку про відсутність підстав для відкладення судового засідання та можливість розгляду даної справи по суті.
Зважаючи на викладене у заявах сторін по суті, оцінивши надані докази у сукупності, суд доходить таких висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У свою чергу, в силу приписів ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 
Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У ході розгляду справи встановлено, що 10.01.2024 року о 18 год. 20 хв. ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом КІА, д.н.з. НОМЕР_3 , не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечної швидкості, в результаті чого здійснив зіткнення з транспортним засобом Infiniti Q50, д.н.з. НОМЕР_4 , що на праві приватної власності належить ОСОБА_1 , який за інерцією здійснив зіткнення з напівпричепом Schmitz, д.н.з. НОМЕР_5 , під керуванням транспортного засобу DAF, д.н.з. НОМЕР_6 .
Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 05.02.2024 у справі №759/1455/24 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, внаслідок якого трапилась ДТП (т. 1 а.с. 12).
Відповідно до положень ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Як вказано у постанові Верховного Суду від 05.09.2019 року у справі №234/16272/15-ц, з огляду на презумпцію вини заподіювана шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини. Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. У такому разі і призначення відповідної експертизи не вимагається.
Оскільки згадана вище постанова суду, якою була установлена вина водія автомобіля КІА, д.н.з. НОМЕР_3 , у скоєнні ДТП набрала законної сили, то вона в силу вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України має преюдиціальне значення, а тому у даному випадку вина відповідача у завданні позивачеві матеріальних збитків встановлена та не підлягає доведенню.
Як вказує позивач, внаслідок ДТП ОСОБА_2 завдано майнової шкоди ОСОБА_1 у розмірі 144 346 грн. 80 коп., а також моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. 00 коп.
Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Приписами ч. 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Слід зауважити, що у постанові від 09.08.2023 у справі №712/9928/20 Верховний Суд виснував, що транспортний засіб кваліфікується як джерело підвищеної небезпеки не через його можливість рухатись, а через його конструктивні особливості, що зумовлює наявність у власника або особи, яка володіє відповідним транспортним засобом на іншому правовому титулі, обов`язків, що опосередковують необхідність недопущення завдання шкоди іншим особам.
Відповідач ОСОБА_2 не оспорює, що саме він керував транспортним засобом КІА, д.н.з. НОМЕР_3 , та 10.01.2024 вчинив ДТП, внаслідок якого транспортному засобу Infiniti Q50, д.н.з. НОМЕР_4 , який належить на праві власності позивачу, завдано пошкоджень, водночас останній не погоджується із сумою збитків, відшкодувати які просить ОСОБА_1 у своїй позовній заяві.
З кумулятивного аналізу приписів Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та норм ЦК України логічно випливає, що обов`язок особи, відповідальність якої застрахована, щодо відшкодування шкоди потерпілій особі носить субсидіарний (додатковий) характер. При цьому особа, відповідальність якої застрахована, як винуватець ДТП, здійснює виплати на користь потерпілої особи в розмірі фактично понесених витрат на відновлення транспортного засобу тільки у разі, якщо вони перевищують страхову суму (максимальний розмір страхового відшкодування заподіяної майнової шкоди) та за наявності доказів її розміру.
У цій частині норми Закону щодо відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою відповідальність, є спеціальними нормами відносно приписів норм ЦК України та підлягають переважному застосуванню до спірних правовідносин.
На підтвердження заявленої суми позивачем надано звіт №98/01-24 від 30.01.2024, підготовлений оцінювачем СОД ФОП ОСОБА_4 , який має сертифікат оціночної діяльності №38/21 від 22.01.2022 року. Відповідно до звіту ринкова вартість автомобіля Infiniti Q50, д.н.з. НОМЕР_4 , становить 473 138 грн. 12 коп., вартість відновлювального ремонту 297 723 грн. 15 коп., вартість матеріального збитку 153 376 грн. 35 коп. (т. 1 а.с. 15-28).
Суд зауважує на помилковості тверджень відповідача ОСОБА_2 , викладених у відзиві на позову заяву, про те, що вказаний звіт фактично складено неповноважною особо, оскільки вказаний звіт підготовлено 30.01.2024, а дія сертифіката ФОП ОСОБА_4 як СОД закінчилася 22.01.2024 року.
Відповідно до ч. 7 Прикінцевих положень Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» сертифікати суб`єктів оціночної діяльності, строк дії яких закінчився під час дії воєнного стану, є чинними до спливу трьох місяців з дня припинення або скасування воєнного стану в Україні.
Загальновідомий факт, що Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався і продовжує діяти на території України станом на день розгляду даного спору.
Дійсно, дія сертифіката ФОП ОСОБА_4 як СОД закінчився 22.01.2024, однак з урахуванням положень Закону останній є повноважним на здійснення оціночної діяльності та складення звіту №98/01-24 від 30.01.2024, наданого позивачем на обґрунтування розміру заявлених позовних вимог.
Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 5 вказаної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
В силу положень ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Приписами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Критерій допустимості доказів закріплений ст. 78 ЦПК України і передбачає, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У свою чергу, достовірними відповідно до ст. 79 ЦПК України є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Приписами ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд зауважує на тому, що після ініціювання відповідачем питання про призначення судової автотоварознавчої експертизи ОСОБА_2 не було здійснено оплати втрат на проведення експертизи, у зв`язку з чим остання так і не була проведена експертною установою. Тобто відповідач як більш зацікавлена сторона у підтвердженні невідповідності розміру заявлених позовних вимог не вжила заходів з метою отримання висновку експерта, який відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України є одним із джерел доказів, в якому б точно відображалася сума, яка підлягає стягненню із відповідача ОСОБА_2 .
За таких обставин, враховуючи, що звіт №98/01-24 від 30.01.2024 складено повноважною особою, відомості щодо якої як суб`єкта оціночної діяльності внесені до Державного реєстру оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності, суд вважає доведеним заявлений розмір позовних вимог.
Також суд сприймає той факт, що ТзДВ Страхова компанія "Альфа-Гарант"27.05.2025 здійснило доплату матеріального збитку, спричиненого ОСОБА_1 внаслідок ДТП, у розмірі 32 008 грн. 41 коп., тобто грошову суму без ПДВ, яка підлягала стягненню із відповідача ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 166).
Отже, зважаючи на те, що страхова компанія повністю відшкодувала позивачу завданий матеріальний збиток, то майнові претензії до ОСОБА_2 не мають свого правового підґрунтя, а відтак, суд доходить висновку, що у задоволенні позову в частині стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди слід відмовити.
Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. 00 коп., то суд зазначає таке.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина сьома статті 23 ЦК України).
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України).
Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 1 березня 2021 року в справі №180/1735/16-ц (провадження №61-18013сво18).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі №487/6970/20 (провадження №61-1132св22).
Грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі №487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).
Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі №477/874/19 (провадження №14-24цс21).
Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року в справі №752/17832/14 (провадження №14-538цс19).
Обґрунтовуючи позов у цій частині вимог, позивач ОСОБА_1 посилається на те, що діями відповідача ОСОБА_2 їй було завдано моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях та негативному впливі на її моральний стан. Водночас, позивач не надає суду жодних доказів, які б свідчили про погіршення її морального стану та пережиті душевні страждання. 
Відповідно правової позиції викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
Суд погоджується, що внаслідок ДТП і пошкодження транспортного засобу позивача, їй була спричинена моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню відповідачем ОСОБА_2 .
Водночас, суд не вважає доведеними твердження відповідача, викладені у відзиві, про те, що пошкоджений ним транспортний засіб не становить цінність для позивача, не є єдиним джерелом пересування, а також, що позивач не систематично користувалася вказаним автомобілем, оскільки такі відомості йому стали, ймовірно, відомі під час спілкування із чоловіком позивача, як вказує сам відповідач. Жодних доказів наведеного ОСОБА_2 суду не надав.
Визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню, суд враховує, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу в наслідок ДТП позивач мав певні порушення усталеного способу життя, беручи до уваги психологічно-травмуючий фактор (неправомірних дій відповідача), користуючись принципами розумності, співмірності та справедливості, суд дійшов висновку, що розмір моральної шкоди слід визначити у розмірі 10 000 грн. 00 коп., що буде достатнім для розумного задоволення потреб позивача та не призведе до її безпідставного збагачення.
Щодо вимог позивача про стягнення із відповідача витрат на правову допомогу суд зауважує, що, в силу ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009.
Відповідно до пункту 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Положення ст. 15ЦПК України наділяють учасників провадження правом користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. 
Пункт 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» установлює, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Положеннями ч. 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При вирішенні питання про відшкодування витрат на правову допомогу суд враховує позицію Верховного суду, викладену у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18, відповідно до якої необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківській документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
На підтвердження доводів про понесення витрат на правову допомогу представник позивача - адвокат Конюшко Д.Б. долучив копію договору про надання правової допомоги №11/01/24-ЮР/IL від 11.01.2024, акт виконаних робіт №1 до договору про надання правової допомоги від 10.05.2024, відповідно до якого вартість послуг адвоката Конюшка Д.Ю., наданих ОСОБА_1 становить 16 000 грн. 00 коп., квитанції №7770-2505-2534-1877 від 10.04.2024 та №4770-2535-8913-2293 від 10.05.2024, якою підтверджується оплата послуг адвоката Конюшка Д.Б. у розмірі 11 000 грн. 00 коп. та 5 000 грн. 00 коп. відповідно (т. 1 а.с. 34-39).
У даному випадку суд погоджується із доводами відповідача про те, що фактичним платником за послуги адвоката Конюшка Д.Б. є ОСОБА_5 , який не є учасником даного судового провадження. Матеріалами справи не підтверджено родинні зв`язки платника із позивачем та той факт, що ОСОБА_4 діяв в інтересах ОСОБА_1 , зокрема, у платіжних документах не зазначено, що ОСОБА_5 виконав грошове зобов`язання саме за позивача.
Також суд зауважує, що акт виконаних робіт від 10.05.2024 не оформлено відповідно до вимог ДСТУ як копію документа, а сам документ не містить ідентифікуючих даних, що послуги адвоката Конюшка Д.Б. були надані ним ОСОБА_1 саме в рамках даної цивільної справи.
За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги про стягнення із відповідача ОСОБА_2 витрат на правову допомогу.
Суд також не вбачає за можливе задовольнити вимогу позивача про стягнення витрат на проведення оцінки пошкодженого транспортного засобу у розмірі 4 500 грн. 00 коп., оскільки судом не взято до уваги звіт №98/01-24 від 30.01.2024 як доказ, більше того, встановлено, що такий звіт складено неповноважною особою. 
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що відповідно до Закону України «Про судовий збір» позивач сплатила судовий збір за подачу даного позову у розмірі 3 091 грн. 45 коп., а суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, що становить 7% від всіх вимог, то стягненню із відповідача на користь позивача підлягає сума сплаченого останньою судового збору у відсотковому відношенні 7% від 3 091 грн. 45 коп. (всієї суми судового збору), тобто у розмірі 216 грн. 40 коп.
Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76-83, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 272, 273, 352-355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до  ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення несплаченої частини страхового відшкодування та шкоди, завданої внаслідок ДТП - задовольнити частково.
Стягнути із  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_7 , адреса реєстрації місця проживання внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_3 , на користь  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_8 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. 00 коп.
Стягнути із  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_7 , адреса реєстрації місця проживання внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_3 , на користь  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_8 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , судовий збір у розмірі 216 грн. 40 коп.
В іншій частині у задоволенні позову - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Київського апеляційного суду.
Відповідно до п.п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя         Єросова І.Ю.