ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2026 року 
м. Київ 

справа № 342/984/24

провадження № 61-1450св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа- виконавчий комітет Луцької міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Борщенко Владленою Валеріївною, на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 жовтня 2025 року у складі судді Антіпової Т. А. та постанову Волинського апеляційного суду від 30 грудня 2025 року у складі колегії суддів: Данилюк В. А., Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

ВСТАНОВИВ: 

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2024 року  ОСОБА_2 звернувся до Городенківського районного суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дітей, визначення способів участі батька у вихованні дітей.

Позовна заява мотивована тим, що він та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 24 травня 2023 року (справа № 342/259/23). Від шлюбу у них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які зареєстровані та фактично проживають за адресою матері. Місце проживання малолітніх дітей визначено за спільною згодою батьків відповідно до частини першої статті 160 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Вказував, що бажає брати участь у вихованні дітей, проте на даний час відповідачкаперешкоджає йому спілкуватися з дітьми, не надає можливості спілкуватися з ними навіть у телефонному режимі.

Позивач зазначав, що його представник звертався з адвокатським запитом до Служби у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, у відповідь на який було отримано інформацію про те, що  ОСОБА_2 разом із дітьми наразі перебувають на території Королівства Норвегія.

На адвокатський запит його представника Державною прикордонною службою було повідомлено про те, що ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , 11 лютого 2022 року народження , перетнули державний кордон на виїзд з України у міжнародному пункті пропуску для автомобільного сполучення «Рава-Руська» 27 листопада 2022 року на підставі свідоцтв про народження. Інформація про нотаріально посвідчену згоду батька в Базі даних відсутня.

Посилався на те, що відповідачка чинить йому перешкоди у побаченні з дітьми, він повністю позбавлений можливості спілкуватися із синами, брати участь у їх фізичному та духовному розвитку, бути частиною їхнього життя.

На думку позивача, позбавлення дітей можливості спілкуватися зі своїм батьком особисто, може призвести до того, що стійкий психологічний зв`язок між ними так і не буде відновлений, діти не зможуть сприймати його, як одного зі своїх батьків, який бажає брати участь у їхньому житті та вихованні. Ураховуючи постійне проживання дітей разом із матір`ю, тісний психоемоційний зв`язок саме із нею, обумовлення побачень батька з дітьми виключно їх бажанням призведе до унеможливлення реалізації батьком своїх прав на участь у вихованні та побаченні із дітьми.

Оскільки у позасудовому порядку вирішити питання щодо участі батька у вихованні дітей не вдалося за можливе, він був вимушений звернутися до суду із цим позовом.

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд: 
- зобов`язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкоди у спілкуванні та вихованні з дітьми: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- забезпечити йому необмежене спілкування з дітьми: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особисто, засобами відеозв`язку через месенджери (Вайбер, Телеграм, Вацап та інші доступні месенджери та соціальні мережі);
- зобов`язати ОСОБА_2 надавати доступ до дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцезнаходженням матері кожну четверту суботу місяця;
- зобов`язати ОСОБА_2 надавати доступ до дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за його місцезнаходженням один раз на півроку (шість місяців).

Ухвалою Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 25 липня 2024 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дітей, визначення способів участі батька у вихованні дітей передано за підсудністю до Луцького міськрайонного суду Волинської області.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 вересня 2024 року відкрито провадження у вказаній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 жовтня 2024 року клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Борщенко В. В. про залучення до участі у справі третьої особи задоволено.
Залучено до участі у справі як третю особу виконавчий комітет Луцької міської ради замість Служби у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області.

05 грудня 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Лащук Ю. В. подала до суду заяву про часткове визнання позовних вимог, відповідно до якої відповідачка визнала позовні вимоги  ОСОБА_1 в частині: 
- надання ОСОБА_1 можливості для спілкування з дітьми через відеозв`язок за допомогою мобільних застосунків у кожну середу тижня по дві години з 19 год 00 хв до 20 год 00 хв, кожну неділю тижня з 09 год 00 хв до 10 год 00 хв;
- надсилання нею повідомлень за допомогою мобільних застосунків кожного дня з 18 год 00 хв до 19 год 00 хв; надсилання нею фото та відео файлів про дітей по мірі можливості протягом тижня;
- проведення зустрічей ОСОБА_1 з дітьми кожну четверту суботу та неділю місяця з 12 год 00 хв до 17 год 00 хв у її присутності у громадських місцях у місті проживання матері дитини з дітьми в країні їх перебування.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 січня 2025 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - виконавчий комітет Луцької міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дітей та визначення способів участі батька у вихованні дітей направлено до Верховного Суду для визначення підсудності.

Ухвалою Верховного Суду від 05 лютого 2025 року підсудність вказаної справи визначено Луцькому міськрайонному суду Волинської області (касаційне провадження № 61-18вп25).

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області 24 лютого 2025 року прийнято до провадження вказану цивільну справ та призначено підготовче засідання.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 жовтня 2025 року позов ОСОБА_1  задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні з дітьми: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визначено ОСОБА_1 такий спосіб у спілкуванні та вихованні дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :
- спілкування з дітьми тривалістю 30 хв засобами відеозв`язку через месенджери (Вайбер, Телеграм, Вацап та інші доступні месенджери, соціальні мережі) щосереди у період з 19 год 00 хв до 20 год 00 хв та щонеділі у період з 09 год 00 хв до 10 год 00 хв за часом країни, в якій перебувають діти;
- зустрічі батька з дітьми у кожну четверту суботу місяця з 12 год 00 хв до 17 год 00 хв за місцем проживання дітей у країні їхнього перебування;
- до досягнення дітьми шестирічного віку спілкування батька з дітьми та зустрічі з ними проводити у присутності матері - ОСОБА_2 , після цього - за її відсутності;
- зустрічі батька з дітьми один раз на півроку без присутності матері з можливістю перебування дітей за місцем проживання батька після досягнення дітьми шестирічного віку за попереднім узгодженням з ОСОБА_2 дати часу початку і закінчення цих зустрічей;
- початок і закінчення усіх зустрічей - двір будинку, де проживає (перебуває) матір з дітьми.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

З урахуванням всіх обставин справи, інтересів дітей, які мають пріоритет над інтересами батьків, а також закріплений у нормах національного та міжнародного законодавства принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні, активне, стабільне бажання батька брати участь у вихованні та спілкуванні зі своїми синами, наявність конфлікту та неприязних відносин між батьками, які не змогли самостійно визначити порядок участі у вихованні дітей, відсутність підтверджених належними та допустимими доказами обставин, які б могли бути підставою для суттєвого обмеження права батька на спілкування з дітьми та часткове визнання відповідачкою позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про визначення порядку періодичних тимчасових побачень ОСОБА_1 з дітьми та їх періодичного спілкування засобами відеозв`язку за допомогою відповідних месенджерів та соціальних мереж, оскільки право батька на спілкування з дітьми є його незаперечним правом, а спілкування малолітніх дітей з батьком відповідатиме їхнім найкращим інтересам. Суд урахував, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту вчинення йому систематичних перешкод у спілкуванні та вихованні дітей з боку матері.

Районний суд визнав обґрунтованим та врахував висновок органу опіки та піклування від 02 червня 2025 року № 139 про визначення ОСОБА_1 способу участі у вихованні малолітніх дітей, оскільки він зроблений з урахуванням інтересів дітей та на підставі вивчення обставин взаємовідносин сторін та їх дітей.

Суд першої інстанції зазначив, що з урахуванням вікових змін дітей, їхнього розвитку та потреб, батьки не позбавлені у майбутньому права змінити як добровільно, так і в судовому порядку встановлений судовим рішенням у цій справі спосіб участі у вихованні дітей, що буде відповідати їхнім інтересам.

Суд урахував відповідні норми національного та міжнародного законодавства, прецедентну судову практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо забезпечення якнайкращих інтересів дитини, правові позиції Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду у побідних справах.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачкою, суд першої інстанції урахував часткове задоволення позовних вимог, критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їх розміру, співмірності та заявленого заявником розміру судових витрат, відсутність заперечень позивача відповідачки щодо обґрунтованості, співмірності заявлених до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та дійшов висновку про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації відповідачці за рахунок позивача з 20 000 грн до 10 000 грн. При цьому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для покладення на відповідачку витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у зв`язку із відсутністю доказів понесення ОСОБА_1 таких витрат.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Волинського апеляційного суду від 30 грудня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Борщенко В. В. залишено без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 жовтня 2025 року - без змін.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що визначений судом першої інстанції порядок і спосіб участі позивача у спілкуванні та вихованні малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є таким, що не суперечить їх віковим потребам, та за сумлінного ставлення батька і матері до виконання своїх батьківських обов`язків, має бути достатніми для забезпечення належної участі батька у процесі виховання дітей та їх гармонійного розвитку.

Апеляційний суд вважав, що вказаний графік відповідає якнайкращим інтересам дітей, забезпечить справедливу рівновагу між інтересами дітей та батьків, а також рівність прав батьків щодо дітей, не має для них нав`язливого та обтяжливого характеру, сприятиме налагодженню довірливих відносин.

Суд апеляційної інстанції відхилив доводи апеляційної скарги позивача про те, що висновок органу опіки та піклування про визначення батькові способу участі у вихованні малолітніх дітей є недопустимим доказом, оскільки при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування (частина четверта статті 19 СК України).

Апеляційний суд вважав необґрунтованими доводи ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права у зв`язку із відмовою у прийнятті уточненої позовної заяви, поданої представником позивача після закриття підготовчого провадження у справі, зазначивши, що заяви про уточнення (збільшення) позовних вимог були подані до суду першої інстанції 18 вересня 2025 року та 13 жовтня 2025 року, тобто на стадії розгляду справи по суті, після закриття підготовчого провадження, що унеможливлює їх прийняття відповідно до пункту 2 частини другої статті 49 ЦПК України.

Погоджуючись із висновком суду першої інстанції про стягнення з позивача на користь відповідачки витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн, суд апеляційної інстанції вважав, що районний суд, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених ОСОБА_2 , урахував співмірність заявленого розміру судових зі складністю справи, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, участь у судових засіданнях, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення витрат за надання професійної допомоги адвоката, які понесла відповідачка, пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Ураховуючи, обсяг та складність наданих представником відповідачки послуг з професійної правничої допомоги під час апеляційного перегляду справи, виходячи з принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, апеляційний суд вважав, що з позивача на користь відповідачки підлягають стягненню судові витрати за надання професійної правничої допомоги під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 5 000 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Борщенко В. В., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 жовтня 2025 року, постанову Волинського апеляційного суду від 30 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити, а саме:
- зобов`язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкоди у спілкуванні та вихованні дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- забезпечити йому необмежене спілкування з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особисто, засобами відеозв`язку через месенджери ( Вайбер, телеграм, Вацап та інші доступні месенджери та соціальні мережі);
- зобов`язати ОСОБА_2  надавати доступ до дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцезнаходженням матері кожну четверту суботу місяця;
- зобов`язати ОСОБА_2 надавати доступ до дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцезнаходженням батька один раз на три місяці до досягнення дітьми восьмирічного віку за участі матері. Строк безперешкодного спілкування за місцезнаходженням батька протягом семи днів поспіль; трансфер до місцезнаходження ОСОБА_1 оплачується батьком;
- зобов`язати ОСОБА_2 надавати доступ до дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцезнаходженням батька на його день народження батька, день народження дітей, Різдво та Великдень. Трансфер до місцезнаходження ОСОБА_1 оплачується батьком.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції та рух справи

У лютому 2026 року касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Борщенко В. В., надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 лютого 2026 року для розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Борщенко В. В., на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 жовтня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 30 грудня 2025 рокувизначено суддю-доповідача Тітова М. Ю. та суддів, які входять до складу колегії: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2026 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України.

У квітні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 травня 2026 року у зв`язку із обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Тітова М. Ю. на підставі розпорядження виконуючого обов`язки заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 27 травня 2026 року № 574/0/226-26 справу призначено судді-доповідачеві Лідовцю Р. А., судді, які входять до складу колегії: Гулейков І. Ю., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга  ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Борщенко В. В., мотивована тим, що судові рішення судів попередніх інстанцій не відповідають положенням статей 263-265 ЦПК України та підлягають скасуванню. Вважає, що суди не врахували надані ним докази, які підтверджують наявність з боку відповідачки систематичних перешкод у спілкуванні батька з дітьми.

Зазначає, що суди не з`ясувавши реальної ситуації спілкування батька з дітьми, не встановили обставин, які б свідчили про те, що таке спілкування шкодить дітям чи становить для них небезпеку. Встановлений судами обсяг спілкування батька з дітьми, на думку заявника, не забезпечує йому можливості реально брати участь у вихованні дітей, спостерігати за їхнім розвитком, підтримувати емоційний зв`язок, що є ключовим елементом батьківської ролі. Ухваливши рішення про встановлення мінімального спілкування батька з дітьми, суди попередніх інстанцій позбавили дітей можливості підтримувати емоційний, психологічний і соціальний контакт із батьком, що суперечить принципу найкращих інтересів дитини, закріпленому у статті 3 Конвенції про права дитини, статті 7 СК України.

Вважає, що суди не надали належної та мотивованої оцінки висновку органу опіки та піклування від 02 червня 2025 року № 139, який було складено за його відсутності, лише з урахуванням позиції матері дітей, що свідчить про його необ`єктивність та неповноту.

Посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме безпідставну відмову у прийнятті уточненої позовної заяви, що призвело до обмеження права позивача на ефективний судовий захист, оскільки подання уточненої позовної заяви було зумовлено істотною зміною фактичних обставин справи, які виникла вже під час судового розгляду, зокрема, повернення відповідачки разом із малолітніми дітьми до України, що впливає на спосіб участі батька у вихованні дітей та потребує належної правової оцінки.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень представник ОСОБА_1 - адвокат Борщенко В. В., вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме, застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 15 жовтня 2018 року у справі № 686/14512/17, від 13 травня 2021 року у справі № 754/4728/20, від 24 листопада 2021 року у справі № 500/3507/19, від 06 грудня 2021 року у справі № 493/1516/20, від 16 листопада 2022 року у справі № 201/13423/19, від 15 червня 2023 року у справі № 361/1240/21, від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19, від 24 січня 2024 року у справі № 212/10852/23, від 14 лютого 2024 року у справі № 756/12509/21, від 25 березня 2024 року у справі № 183/1464/22, від 18 березня 2025 року у справі № 902/363/24, від 30 липня 2025 року у справі № 753/2281/23, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу.

У лютому 2026 року представник ОСОБА_2 - адвокат Лащук Ю. В. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими, суди попередніх інстанцій правильно застосували норми права й встановили усі фактичні обставини у справі.

Також представником ОСОБА_2 - адвокатом Лащук Ю. В. було заявлено клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених відповідачкою під час розгляду справи судом касаційної інстанції у розмірі 5 000 грн, докази понесення яких будуть надані у визначений процесуальним законом спосіб (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Доводи особи, яка подала відповідь на відзив на касаційну скаргу.

У березні 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Борщенко В. В. подала до Верховного Суду відповідь на відзив на касаційну скаргу, в якій підтвердила доводи, викладені у касаційній скарзі.

Ураховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені  у пунктах 41-43 постанови від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20), у пунктах 20-22 постанови від 14 грудня 2022 року  у справі№ 477/2330/18 (провадження № 14-31цс22), колегія суддів залишає без розгляду подану представником позивача відповідь на відзив, оскільки такий процесуальний документ не передбачений нормами ЦПК України на цій стадії судового розгляду, а по суті є штучним поданням доповнень до касаційної скарги поза межами визначеного процесуального строку.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 17 вересня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 24 травня 2023 року у справі № 342/259/23 (том 1, а. с. 14-18).

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 є батькамиОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 та НОМЕР_2 , виданими Святошинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 19 лютого 2022 року (том 1, а. с. 19; 20).

Сторони проживають окремо, їхні діти на час розгляду справи судами проживають разом із матір`ю - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2023 року у справі № 342/754/23 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дітей та на утримання матері до досягнення ними трирічного віку задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів для дітей відповідного віку, починаючи стягнення з 28 червня 2023 року та до досягнення дітьми повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частки його заробітку (доходу), починаючи стягнення з 28 червня 2023 року та до досягнення дітьми трирічного віку.
Рішення суду в частині стягнення аліментів на утриманні дітей у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.
У задоволенні решти вимог позову відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (том 1, а. с. 132-139).

У жовтні 2024 року ОСОБА_2 зверталася до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в Івано-Франківській області щодо надання інформації про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_1 аліментів (том 1, а. с. 140-141).

Станом на час розгляду справи судами, зі слів ОСОБА_2 , аліменти ОСОБА_1 не сплачуються, між сторонами існує спір щодо видачі дубліката виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей та на утримання матері до досягнення ними трирічного віку.

Відповідно до листа Державної прикордонної служби України від 17 грудня 2024 року громадянин України ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , документ НОМЕР_3 , здійснив перетин кордону 10 січня 2023 року о 10 год 21 хв у пункті пропуску Шегині в напрямку «виїзд» (характеристики ТЗ - НОМЕР_4 ) (том 1, а. с. 209-214).

Відомості щодо повернення ОСОБА_1 на територію України після 10 січня 2023 року до теперішнього часу відсутні.

ОСОБА_2 у листопаді 2022 року у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України разом із двома малолітніми дітьми: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виїхала за межі України, та до 30 квітня 2025 року проживала на території Королівства Норвегія, що підтверджується дозволом на перебування в Норвегії (том 1, а. с. 88-92).

Відповідно до Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 лютого 2023 року у справі № 369/12641/22, ухваленої за результатами розгляду справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої частиною першою статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) провадження у вказаній справі було закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення відповідно до частини сьомої статті 247 КУпАП (том 1, а. с. 93-94).

Під час розгляду вказаної справи судом було встановлено те, що влаштована 13 грудня 2022 року кривдником ОСОБА_1 сварка із застосуванням ненормативної лексики є насильством психологічного характеру, яке завдало шкоди психічному здоров`ю потерпілої ОСОБА_2 .

07 червня 2025 року ОСОБА_2 зверталася до Луцького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області із заявою з приводу вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства та просила видати щодо нього обмежувальний припис (том 2, а. с. 143-144).

За результатами розгляду даної заяви ОСОБА_2 було роз`яснено, що відповідно до статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис - це спеціальний захід, який застосовується судом з метою захисту постраждалої особи від домашнього насильства, у зв`язку із чим їй було рекомендовано звернутися до суду (том 2, а. с. 145).

Під час перебування ОСОБА_2 із малолітніми дітьми: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території Королівства Норвегії, а ОСОБА_1 - у Великій Британії, зустрічі батька з дітьми організовувалися через представників та проходили у громадських місцях Королівства Норвегії, які визначалися ОСОБА_1 у присутності матері дітей та представників служби у справах дітей Норвегії. Комунікація між сторонами велася виключно через представників (том 2, а. с. 180-185, 189, 219-220, 230-242).

Відповідно до висновку служби у справах дітей Луцької міської ради від 02 червня 2025 року № 139Ю, затвердженого рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 04 червня 2025 року № 355-1, ОСОБА_1 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб 17 вересня 2021 року. ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народилися діти: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .. Сімейні стосунки між батьками дітей не склалися, тому з березня 2022 року вони почали проживати окремо. Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 24 травня 2023 року шлюб між сторонами було розірвано (справа № 342/259/23). ОСОБА_1 у січні 2023 року виїхав за межі України та проживає у Великій Британії. ОСОБА_2 у листопаді 2022 року разом із двома малолітніми дітьми виїхала за межі України та до травня 2025 року проживала на території Королівства Норвегії. На цей час вона разом із дітьми проживає за адресою: АДРЕСА_1 , де створені належні умови для проживання ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , що підтверджено актом обстеження від 30 травня 2025 року. 02 червня 2025 року було проведено бесіду з матір`ю - ОСОБА_2 , яка повідомила, що не заперечує проти спілкування дітей з їхнім батьком та зустрічей із ним, але за умови визначення чіткого графіка цих зустрічей та спілкування у її присутності. Провести бесіду із батьком ОСОБА_1 не виявилося за можливе через його перебування за межами України. Ураховуючи викладене, беручи до уваги вік та інтереси дітей, служба у справах дітей вважала за доцільне визначити ОСОБА_1 такий спосіб участі у вихованні малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :
- спілкування з дітьми тривалістю 30 хв засобами відеозв`язку через месенджери (Вайбер, Телеграм, Вацап та інші доступні месенджери і соціальні мережі) щосереди у період з 19 год 00 хв до 20 год 00 хв та щонеділі у період з 09 год 00 хв до 10 год 00 хв за часом країни, в якій перебувають діти;
- зустрічі батька з дітьми у кожну четверту суботу місяця з 12 год 00 хв до 17 год 00 хв за місцем проживання дітей у країні їхнього перебування;
- до досягнення дітьми шестирічного віку спілкування батька з дітьми та зустрічі з ними проводити в присутності матері дітей - ОСОБА_2 , після цього - без її присутності;
- зустрічі батька з дітьми один раз на півроку без присутності матері з можливістю перебування дітей за місцем проживання батька після досягнення дітьми шестирічного віку за попереднім узгодженням з ОСОБА_2 дати часу початку і закінчення цих зустрічей;
- початок і закінчення усіх зустрічей - двір будинку, де проживає (перебуває) матір з дітьми (том 2, а. с. 174-176).

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга  ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Борщенко В. В., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Згідно із частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Згідно із частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У частині першій статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ від 07 серпня 1996 року у справі «Johansen v. Norway»).

Згідно зі статтею 141 СК України, яка кореспондується із частиною третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини (стаття 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.

У частині першій та другій статті 159 СК України передбачено, якщо той із батьків,
з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19) дійшла висновку, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитись на шкоду інтересам дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини.

Вирішуючи питання про встановлення способу участі у вихованні для одного з батьків, який постійно не проживає з дітьми, суди повинні враховувати усю сукупність обставин конкретної справи (див.: постанови Верховного Суду від 07 серпня 2024 року у справі № 742/3278/23 (провадження № 61-7675св24), від 08 травня 2024 року у справі № 638/1269/23 (провадження № 61-15097св23) та інші).

У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі, її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду: від 05 жовтня 2022 року у справі № 196/1202/19 (провадження № 61-5501св22), від 26 червня 2023 року у справі № 753/5374/22 (провадження № 61-2097св23) та інших.

Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року в справі № 562/1686/18 (провадження № 61-16928св20) наголосив, що під час вирішення спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та їх сукупності. Сам факт емоційно напружених відносин між колишнім (фактичним) подружжям та особисті конфлікти між сторонами не повинні порушувати інтереси дитини та її право на спілкування з кожним із батьків.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 19 СК України у процесі розгляду судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (див.: постанови Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та інші).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, судами попередніх інстанцій встановлено, що між батьками малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склалися неприязні відносини і вільно досягти згоди щодо способу участі батька, який проживає окремо від дітей, у їх вихованні та спілкуванні із ними вони не можуть. Зазначене сторонами у справі не оспорюється.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги (25 квітня 2025 року, просив суд встановити йому для участі у вихованні та спілкуванні з неповнолітнім синами:  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такі способи участі: необмежене спілкування з дітьми особисто, засобами відеозв`язку через месенджери (Вайбер, Телеграм, Вацап та інші доступні месенджери та соціальні мережі); зобов`язання матері дітей надавати йому доступ до дітей за місцезнаходженням матері кожну четверту суботу місяця та за його місцезнаходженням один раз на півроку (шість місяців).

Відповідно до висновку служби у справах дітей Луцької міської ради від 02 червня 2025 року № 139Ю «Про визначення ОСОБА_1 способу участі у вихованні дітей» служба у справах дітей вважала за доцільне визначити ОСОБА_1 такий спосіб участі у вихованні малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :
- спілкування з дітьми тривалістю 30 хв засобами відеозв`язку через месенджери (Вайбер, Телеграм, Вацап та інші доступні месенджери і соціальні мережі) щосереди у період з 19 год 00 хв до 20 год 00 хв та щонеділі у період з 09 год 00 хв до 10 год 00 хв за часом країни, в якій перебувають діти;
- зустрічі батька з дітьми у кожну четверту суботу місяця з 12 год 00 хв до 17 год 00 хв за місцем проживання дітей у країні їхнього перебування;
- до досягнення дітьми шестирічного віку спілкування батька з дітьми та зустрічі з ними проводити в присутності матері дітей - ОСОБА_2 , після цього - без її присутності;
- зустрічі батька з дітьми один раз на півроку без присутності матері з можливістю перебування дітей за місцем проживання батька після досягнення дітьми шестирічного віку за попереднім узгодженням з ОСОБА_2 дати часу початку і закінчення цих зустрічей;
- початок і закінчення усіх зустрічей - двір будинку, де проживає (перебуває) матір з дітьми.

Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази у їх сукупності, врахувавши вік та інтереси дітей, які мають пріоритет над інтересами батьків, поведінку батька та його бажання брати участь у вихованні та спілкуванні зі своїми синами, постійне проживання дітей разом із матір`ю, наявність конфлікту та неприязних відносин між батьками, які не змогли самостійно визначити порядок участі у вихованні дітей, а також закріплений у положеннях міжнародних норм та норм законодавства України принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про необхідність визначення порядку періодичних тимчасових побачень ОСОБА_1 з дітьми та їх періодичного спілкування засобами відеозв`язку за допомогою месенджерів, оскільки право батька на спілкування з дітьми є його незаперечним правом, а спілкування малолітніх дітей з батьком відповідає їхнім інтересам.

Колегія суддів погоджується із визначенням саме такого способу участі батька у вихованні дітей, оскільки це відповідатиме їхнім якнайкращим інтересам, віковим потребам, та за сумлінного відношення батька до виконання свого обов`язку, буде достатнім для забезпечення його участі у вихованні синів.

Доказів на підтвердження того, що такий графік спілкування батька з дітьми буде суперечити їхнім інтересам, не встановлено.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 12 січня 2023 року у справі № 607/1377/22 (провадження № 61-11704св22), від 07 червня 2023 року у справі № 607/2272/22 (провадження № 61-2215св23), від 30 квітня 2026 року у справі № 363/5573/23 (провадження № 61-15195св25).

Право батька на спілкування із дитиною є його незаперечним правом, а спілкування дитини з батьком відповідає її інтересам. Батько, який проживає окремо від своєї дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. Встановлення стосунків та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей із батьком.

Відповідачка не надала, а матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження того, що спілкування батька з дітьми, що є предметом спору у цій справі, порушує інтереси дітей, а дії позивача негативно впливають на психологічне та фізичне здоров`я синів. При цьому матір частково визнала позовні вимоги ОСОБА_1 та не заперечувала, зокрема, проти періодичного спілкування батька з дітьми за допомогою мобільних застосунків; проведення періодичних зустрічей батька з дітьми у її присутності.

Суди урахували запропонований органом опіки та піклування порядок участі батька у спілкуванні з дитиною в сукупності з іншими доказами, що відповідає принципу розумності, справедливості та збалансованості між інтересами всіх учасників сімейних відносин, пріоритетному захисту інтересів дитини і не порушуватиме переважне право батьків дітей в їх вихованні.

Верховний Суд наголошує на тому, що у статті 18 Конвенції визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що з урахуванням вікових змін дітей, їхнього розвитку та потреб, батьки не позбавлені у майбутньому права змінити як добровільно, так і в судовому порядку встановлений спосіб участі у вихованні дітей, що буде відповідати їхнім інтересам.

Посилання касаційної скарги про неврахування судами висновків про застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у наведених заявником постановах Верховного Суду є безпідставними. У кожній справі суди виходять з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Верховний Суд вважає безпідставними посилання касаційної скарги на порушення судом першої інстанції норм процесуального права при вирішенні питання щодо відмови у прийнятті уточненої позовної заяви, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 49 ЦПК України передбачено, що позивач має право відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), а також збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Частиною третьою статті 49 ЦПК України визначено, що позивач до закінчення підготовчого засідання має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 ЦК України, а відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного способу захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Зміна предмету позову можлива, зокрема у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

Позивач може змінити або підставу, або предмет позову. Зміна підстав і предмету позову одночасно не допускається. Якщо в процесі розгляду справи повністю змінюються підстави й предмет позову, то це слід розглядати як нові позовні вимоги, які мають бути оформлені письмовою заявою відповідно до норм ЦПК України.

Подібні висновки викладено Верховним Судом у постановах від 18 травня 2022 року у справі №570/5639/16-ц, від 25 серпня 2022 року у справі № 757/31785/19-ц.

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (стаття 126 ЦПК України).

У частинах першій, шостій статті 127 ЦПК України встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу.

Установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій. Інститут строків у цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в процесуальних відносинах сторін, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки (див.: постанову Верховного Суду від 26 грудня 2025 року у справі № 754/2101/24 (провадження № 61-9215св25)).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог. Тому в разі надходження до суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого позову (ще одного позову), чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об`єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстави позову. При цьому при поданні вказаних заяв (клопотань) позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України (див.: постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2021 року у справі № 405/3360/17).

Відповідно до пунктів 1, 6 частини першої статті 189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є, зокрема: остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Згідно із частиною першою статті 189 ЦПК Українипідготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.

У підготовчому засіданні суд у разі необхідності заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розглядає відповідні заяви (пункт 3 частини другої статті 197 ЦПК України).

У справі, яка переглядається Верховним Судом,ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 липня 2025 року закрито підготовче провадження у цій справі та призначено справу до судового розгляду на 04 вересня 2025 року (том 22, а. с. 203-204).

18 вересня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Борщенко В. В. подала уточнену редакцію позовної заяви (зміна предмету позову), в якій посилалася на те, що при зверненні позивача до суду із цим позовом, ОСОБА_2 разом із малолітніми дітьми проживали в Королівстві Норвегія, проте наразі відповідачка та діти проживають в Україні що зумовлює необхідність змінити позовні вимоги і частині зустрічей батька з дітьми за місцезнаходженням батька. Із заявою про поновлення строку позивач до суду не звертався (том 3, а. с. 2-9).

Протокольною ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 вересня 2025 року відмовлено у прийнятті заяви представника позивача про уточнення позовних вимог (зміну предмету позову) від 18 вересня 2025 року, оскільки вона подана після закриття підготовчого провадження у справі (том 3, а. с. 29).

13 жовтня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Борщенко В. В. подала уточнену редакцію позовної заяви (зміна предмету позову), в якій представник позивача просила суд поновити строк на її подання, оскільки підставою та необхідністю зміни предмету позову стало те, що позов пред`являвся з урахуванням перебування відповідачки разом із малолітніми дітьми у Королівстві Норвегія. Проте, під час розгляду справи відповідачка разом із дітьми приїхала до України. Після закриття підготовчого засідання було встановлено, що діти ходять до дитячого садочка, тобто такі дії є послідовними, направлені саме на постійне перебування відповідачки на території України, тому вчасно відреагувати на зміну місця проживання дітей вийшло тільки після закриття підготовчого провадження (том 3, а. с. 56-61).

Протокольною ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 жовтня 2025 року заяву представника позивача про уточнення позовних вимог (зміну предмету позову) було залишено без розгляду у зв`язку із закінченням строку, встановленого для її подання (том 3, а. с. 66).

Суд дійшов висновку про відсутність поважних причин подання позивачем позовної заяви зі збільшеними позовними вимогами (зміненим предметом позову) після закриття підготовчого провадження у справі, оскільки про обставини повернення відповідачки разом із дітьми до України, позивачу було достеменно відомо ще на стадії підготовчого провадження; у підготовчому засіданні 28 травня 2025 року відповідачка надала документи на підтвердження її повернення до України разом із дітьми; у заяві про забезпечення позову від 07 липня 2025 року представник позивача зазначила про повернення ОСОБА_2 з дітьми до України; у висновку служби у справах дітей Луцької міської ради від 02 червня 2025 року № 139Ю зазначалося про те, що ОСОБА_2 до травня 2025 року проживала на території Королівства Норвегії, а на цей час вона разом із дітьми проживає у м. Луцьку.

Установивши, що заяви про уточнення (збільшення) позовних вимог були подані позивачем 18 вересня 2025 рокута 13 жовтня 2025 року, тобто після закінчення підготовчого провадження у справі, урахувавши відсутність поважних причин для пропуску строку для їх подання, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для залишення вказаних заяв без розгляду.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами (частина перша статті 44 ЦПК України).

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція); якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Норми, що регулюють строки подачі скарг (заяв), безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення ЄСПЛ у справі «Перетяка та Шереметьев проти України» від 21 грудня 2010 року).

Тобто, звертаючись до суду з уточненими позовними заявами, позивач повинен був розраховувати на те, що судом будуть застосовані процесуальні обмеження у зв`язку із пропуском строку на їх подання.

У постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі № 234/11607/20 (провадження № 61-15126св21), зроблено висновок, що при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.

Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 204/6085/20 (провадження № 61-21431св21), від 08 вересня 2023 року у справі № 496/4529/18 (провадження № 61-12275св22).

З огляду на викладене, доводи касаційної скарги про відмову у прийнятті уточненої позовної заяви не заслуговують на увагу, оскільки не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

При цьому вимоги касаційної скарги заявника про задоволення позову у редакції позовних вимог від 13 жовтня 2025 року не можуть бути задоволені, оскільки суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга статті 400 ЦПК України).

Посилання касаційної скарги на порушення судами норм процесуального права під час розгляду заяви про відвід судді колегія суддів відхиляє, оскільки заявник взагалі не обґрунтовує порушення судами попередніх інстанцій процесуальної процедури при розгляді заяви про відвід, а лише посилається на відповідну практику Верховного Суду.

Інші наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, зводяться виключно до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки в задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Борщенко Владленою Валеріївною,залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 жовтня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 30 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді:	І. Ю. Гулейков   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець   Ю. В. Черняк