РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

10 липня 2026 року	Справа №160/8764/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Конєвої С.О. 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним рішення №2456/25172 від 23.03.2026р. та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
08.04.2026р. через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 та, з урахуванням уточненого адміністративного позову від 19.05.2026р., просить:
- визнати бездіяльність командування військової частини НОМЕР_1 Збройних сил України протиправною, щодо відмови у звільненні з військової служби ОСОБА_1 на підставі підпункту г) пункту 2 частини 4 та пункту 3 частини 12 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через такі сімейні обставини – «необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю І чи ІІ групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я» викладену листом військової частини НОМЕР_1 про розгляд рапорту від «23» березня 2026 року за №2456/25172; 
- зобов`язати командування військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення (наказ) про звільнення ОСОБА_1 , з військової служби на підставі підпункту г) пункту 4 та пункту 3 частини 12 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через такі сімейні обставини – «необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю І чи ІІ групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я»
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він з 27.11.2025р. проходить військову службу за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_1 . У зв`язку із встановленням його матері – ОСОБА_2 ІІ групи інвалідності та потребу у постійному її догляді, що підтверджено витягом ЕКОПФО №258/26/139/В та довідкою ЛКК №14/25 від 02.02.2026р., фактично неможливість догляду за нею її чоловіком – ОСОБА_3 та його рідним братом - ОСОБА_4 , він 23.02.2026р. звернувся до відповідача із рапортом про звільнення з військової служби за наведеними сімейними обставинами, а саме: на підставі підпункту г) пункту 2 частини 4 та пункту 3 частини 12 ст.26 Закону №2232-ХІІ (необхідність здійснення постійного догляду за матір`ю, яка є особою з інвалідністю ІІ групи), до якого були долучені нотаріально засвідчені копії документів, які підтверджують підстави для звільнення. У відповідь на поданий ним рапорт, відповідач листом від 21.03.2026р. №2456/25172 відмовив у звільненні йому з військової служби за згаданими вище сімейними обставинами, з підстав наявності у його матері – сина (рідного брата позивача) – ОСОБА_4 та чоловіка – ОСОБА_3 , які не потребують постійного догляду за висновком МСЕК чи ЛКК. Окрім того, і довідка ЛКК №14/26 від 02.02.2026р., якою було встановлено неможливість здійснювати сторонній догляд ОСОБА_5 не була прийнята до уваги, з посиланням на те, що ЛКК не надано право встановлювати факт неможливості здійснення особою стороннього догляду, а комісія повинна встановити у особи потребу у постійному догляді. Позивач не погоджується із таким рішенням відповідача, вважає, що він має право на звільнення з військової служби з зазначених вище підстав, оскільки відповідачем аналіз норм Закону №2232-ХІІ та Сімейного кодексу України, висновки Верховного Суду та фактичні сімейні обставини проведені невірно, а саме: не встановлено коло осіб, які є членами сім`ї позивача та які є іншими членами сім`ї рідного брата позивача, оскільки членів сім`ї складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, подружжя вважаються сім`єю і тоді, коли з поважних причин не проживають спільно, дитина належить до сім`ї батьків і тоді коли спільно з ними не проживає згідно ст. 3 Сімейного кодексу України; не проведено аналіз поняття «обов`язок батьків щодо неповнолітньої дитини», де батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток згідно до ст.ст.141, 150 СК України. З огляду на наведене позивач вважає, що ОСОБА_3 (чоловік матері позивача) відповідно до медичних заключень лікарів, наявних діагнозів фактично не може здійснювати догляд за іншими особами навіть без визнання потреби у постійному догляді за собою; ОСОБА_4 (рідний брат позивача) фактично здійснює догляд за своєю неповнолітньою дитиною, якій встановлено статус дитини-інваліда до 18 років» та мешкає у місті Києві, будь-які інші члені сім`ї першого та другого ступеня споріднення у матері позивача відсутні, тому вважає, що з його боку було дотримано та доведено усі вимоги Закону №2232-ХІІ щодо наявності підстав для звільнення з військової служби на підставі абз.13 п.3 ч.12 ст.26. На переконання позивача, доданим до рапорту документам відповідачем не було надано належної правової оцінки, а висновок про наявність інших осіб, які можуть здійснювати догляд за його матір`ю, ґрунтується виключно на формальному підході та суперечить змісту абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-ХІІ та правовим висновкам Верховного Суду. Щодо заявленої вимоги про зобов`язання відповідача звільнити позивача з військової служби, то позивач зазначив, що оскільки відповідач розглянув поданий ним рапорт та прийняв негативне рішення, викладене у листі від 23.03.2026р. за №2456/25172, то з урахуванням правової позиції Верховного Суду, суд може зобов`язати відповідача розглянути по суті зазначений рапорт з урахуванням висновків суду та звільнити позивача відповідно до приписів чинного законодавства. Окрім того, позовні вимоги позивача обґрунтовані і правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 27.02.2025р. у справі №380/16966/24. У відповіді на відзив позивачем наведені ті ж самі обставини та підстави, на які він посилається і у позові, додатково зазначено, що неможливість здійснювати сторонній догляд за іншими особами ОСОБА_3 (чоловіком матері позивача) підтверджена довідкою ЛКК №14/26 від 02.02.2026р. та свідоцтвом про хворобу №454/2 ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_1 від 31.10.2024р. згідно якого ОСОБА_3 визнаний непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку, що не було враховано відповідачем.
Ухвалою суду від 12.05.2026р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами з 11.06.2026р. у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано, зокрема, відповідача надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази в обґрунтування правомірності оспорюваного рішення, виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.
На виконання вищенаведеної ухвали суду, 15.05.2026р. через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позов, у якому останній просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що встановлення наявності або відсутності інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати постійний догляд, належить до компетенції ТЦК та СП. Відповідно до наданого ІНФОРМАЦІЯ_2 акту від 16.03.2026р. зазначено, що у ОСОБА_2 , особи з інвалідністю ІІ групи, яка потребує постійного догляду, є члени сім`ї першого ступеня споріднення, а саме: син – ОСОБА_4 , чоловік – ОСОБА_3 , які не потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. Стосовно сина – ОСОБА_1 відповідач зазначив, що сам по собі факт наявності у сина особи, яка потребує догляду, неповнолітньої дитини з інвалідністю, не свідчить автоматично про неможливість здійснення ним догляду за матір`ю, позивачем не надано доказів того, що брат позивача є єдиною особою, яка фактично здійснює догляд за цією дитиною, що він виховує її самостійно, що інший з батьків (мати) відсутній, помер, позбавлений батьківських прав тощо; наявність статусу дитини з інвалідністю сама по собі не є безумовним доказом неможливості виконання іншими членами сім`ї своїх обов`язків щодо особи, яка потребує догляду; посилання позивача на загальні приписи СК України, Конвенції про права дитини та Закон України «Про охорону дитинства» не доводять, що брат позивача фактично позбавлений можливості здійснювати догляд за матір`ю, що, на переконання відповідача, свідчить про те, що аргументи позивача фактично зводяться до припущення про те, що наявність у брата позивача дитини з інвалідністю автоматично виключає можливість здійснення ним догляду за матір`ю, що законодавством не передбачено. Стосовно чоловіка ОСОБА_3 та висновку ВЛК про неможливість ним здійснення догляду за своєю дружиною (матір`ю позивача), відповідач зазначив, що така довідка не може вважатися належним доказом обставин, на які посилається позивач, оскільки питання підтвердження потреби особи у постійному сторонньому догляді врегульоване спеціальним порядком та передбачає видачу відповідного медичного висновку за встановленою формою. Така форма затверджена наказом МОЗ України від 09.03.2021 №407, у редакції наказу МОЗ від 27.11.2025р. №1811, ця форма за №080-4/о має назву «Висновок про наявність порушення функцій організму, через які особа не може самостійно пересуватися та/або самообслуговуватися і потребує постійного стороннього догляду». Тобто, для підтвердження саме потреби особи у постійному сторонньому догляді законодавством передбачено спеціальний документ – висновок ЛКК за формою №080-4/о, а не довільну довідку закладу охорони здоров`я. Такий висновок сам позивач подає для підтвердження стану матері, натомість, щодо чоловіка такої особи, позивач не надає висновку ЛКК за формою №080-4/о, а посилається лише на довідку, складену в довільній формі, відтак, така довідка не є формою первинної облікової документації та не може підміняти собою відповідний висновок ЛКК установленої форми. Отже, на переконання відповідача, така довідка не підтверджує належним чином, що особа сама потребує постійного стороннього догляду або об`єктивно не може брати участь у догляді за членом сім`ї. Також відповідач зазначив, що висновок ВЛК, поданий позивачем, має спеціальне цільове призначення – визначення ступеня придатності особи до проходження військової служби і не є медико-соціальним висновком про нездатність особи до самообслуговування, не підтверджує потреби особи у постійному сторонньому догляді та не встановлює його неспроможності здійснювати постійний догляд за членом сім`ї, тому відповідач вважає, що позивач не спростував обставину наявності у відповідної особи члена сім`ї, який може здійснювати постійний догляд.
Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Враховуючи викладене, рішення у даній справі приймається судом 10.07.2026р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.
За приписами ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті заяви.
Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.
Позивач у справі - ОСОБА_1 є громадянином України та з 27.11.2025р. проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 за мобілізацією, про що свідчать копія паспорту позивача серії НОМЕР_2 виданий Павлоградським МВ УМВС України в Дніпропетровській області 09.12.2003р. та змістом копії листа ІНФОРМАЦІЯ_3 від 18.12.2025р. №2490, наявних у справі та учасниками справи не заперечується.
Як встановлено зі змісту копії свідоцтва про народження позивача № НОМЕР_3 від 23.03.1987р. ОСОБА_6 (дівоче прізвище - ОСОБА_7 ) є матір`ю позивача – ОСОБА_1 .
24.02.2006р. ОСОБА_6 було укладено шлюб з ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб № НОМЕР_4 , копія якого наявна у справі.
Судом встановлено, що мати позивача – ОСОБА_2 , є особою з інвалідністю ІІ групи за загальним захворюванням безстроково, що підтверджується змістом копії Витягу ЕКОПФО №258/26/139/В від 14.01.2026р.
Згідно п.17.1.3 згаданого Витягу, мати позивача - ОСОБА_2 потребує постійного догляду.
Також і за Висновком №14/25 про наявність порушень функцій організму, через які особа не може самостійно пересуватися та/або самообслуговуватися та потребує постійного стороннього догляду від 02.02.2026р., виданим КНП «ДЦПМСД №8» за формою №080-4/о, ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду.
В той же час, згідно Довідки ЛКК №14/26 від 02.02.2026р., виданої КНП «ДЦПМСД №8» ОСОБА_3 знаходиться під наглядом сімейного лікаря, ревматолога, психіатра, невролога, ендокринолога з приводу: Хронічна недостатність мозкового кровообігу з помірно вираженою координарною недостатністю, помірно вираженими когнітивно мнестичними проявами, помірно вираженим аміостатичним синдромом на тлі атеросклерозу судин головного мозку (стеноз ВСА в гирлі 55%) артеріальної гіпертензії. За станом здоров`я не може здійснювати сторонній догляд.
Також позивач має рідного брата (син ОСОБА_2 ) – ОСОБА_4 , який здійснює постійний догляд за своїм сином – ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який є дитиною-інвалідом до 18 років за психічним захворюванням, про що свідчить зміст медичної довідки за №192 від 19.11.2024р., має відстрочку від призову на військову службу на підставі п.3 ч.1 ст.23 та проживає у місті Києві, що підтверджено копією довідки ВПО від 22.10.2025р. №3004-5003854059, відомостями, які містяться у мобільному застосунку «Резерв+».
Відповідно, враховуючи наведене, позивач вважає, що оскільки чоловік його матері – ОСОБА_3 та його рідний брат - ОСОБА_4 не можуть через вищенаведені обставини здійснювати постійний догляд за його матір`ю, він має право на звільнення з військової служби відповідно до підпункту (абзацу 13) пункту 3 ч.12 ст.26 Закону №2232-ХІІ через такі сімейні обставини, як необхідність догляду за своєю матір`ю, яка є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує постійного догляду за висновком ЕКОПФО та ЛКК, і відсутність інших осіб, членів сім`ї, які можуть надавати такий догляд.
23.02.2026р. позивачем було складено та подано до командира Військової частини НОМЕР_1 рапорт про звільнення з військової служби через сімейні обставини відповідно до підпункту абзацу 13 (через сімейні обставини або інші поважні причини) пункту 3 частини 12 ст.26 Закону №2232-ХІІ (необхідність здійснення постійного догляду за своєю матір`ю, особою з інвалідність ІІ групи та відсутність інших членів сім`ї, які можуть здійснювати такий догляд).
До згаданого рапорту були додані наступні копії документів, а саме: копія свідоцтва про народження позивача; копії документів про зміну анкетних даних ОСОБА_2 (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб, свідоцтво про розірвання шлюбу, свідоцтво про шлюб); копія паспорту ОСОБА_2 із витягом із РТГ від 22.12.2025р.; копія РНОКПП ОСОБА_2 ; копія пенсійного посвідчення ОСОБА_2 ; копія витягу ЕКОПФО №258/26/139/В від 14.01.2026р. на ім`я ОСОБА_2 ; виписка амбулаторної карти ОСОБА_2 від 02.02.2026р. ф.27/о; копія Висновку №14/25 про наявність порушень функцій організму від 02.02.2026р. ф.80-4/о; копія паспорту на ім`я ОСОБА_3 ; копія РНОКПП ОСОБА_3 ; копія довідки ЛКК №14/26 від 02.02.2026р. на ім`я ОСОБА_3 ; копія свідоцтва про хворобу №454/2 ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_1 від 31.10.2024р. на ім`я ОСОБА_3 ; завірена копія пенсійного посвідчення на ім`я ОСОБА_3 ; витяг з Резерв + на ім`я ОСОБА_3 ; копія свідоцтва про народження на ім`я ОСОБА_1 ; копія паспорту на ім`я ОСОБА_1 ; завірена копія РНОКПП на ім`я ОСОБА_1 ; копія Довідки про взяття на облік ВПО від 22.10.2025р. на ім`я ОСОБА_1 ; завірена копія свідоцтва про народження на ім`я ОСОБА_8 та витяг з РАЦСГ від 23.01.2026р.; копія медичного висновку №192 від 19.11.2024р. на ім`я ОСОБА_8 ; рапорт за формою додатку 22; пояснення до рапорту за формою додатку 22; довідка про склад сім`ї ОСОБА_2 від 03.02.2026р.; копія паспорту громадянина України ОСОБА_1 , про що свідчить зміст наведеного рапорту.
За результатами розгляду згаданого вище рапорту позивача Військовою частиною НОМЕР_1 було прийнято рішення, оформлене листом від 23.03.2026р. за №2456/25172 «Про розгляд рапорту», у якому позивача повідомлено, що актом перевірки сімейного стану від 16.03.2026р., затвердженим начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 встановлено, що у матері позивача, ОСОБА_2 , особи з інвалідністю ІІ групи, яка потребує постійного догляду, є члени сім`ї першого ступеня споріднення, а саме: син – ОСОБА_4 , чоловік – ОСОБА_3 , які не потребують постійного догляду за висновком МСЕК чи ЛКК, тому у звільненні з військової служби позивачеві було відмовлено.
При цьому, у вказаному листі відповідачем також було зазначено, що надана до рапорту Довідка ЛКК №14/26 від 02.02.2026р., якою встановлено неможливість здійснювати сторонній догляд ОСОБА_3 до уваги не бралася, оскільки: 1) зазначена довідка не відповідає встановленим Міністерством охорони здоров`я формам для довідок ЛКК; 2) ЛКК не надано право встановлювати факт неможливості здійснення особою стороннього догляду, а комісія повинна встановити у особи потребу у постійному догляді.
Вважаючи вищенаведену відмову відповідача у задоволенні рапорту позивача, оформлену листом від 23.03.2026р. за №2456/25172 «Про розгляд рапорту», протиправною, позивач з метою захисту свого порушеного права звернувся до суду з даним позовом.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, проаналізувавши норми чинного законодавства України, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору у сукупності з наданими доказами, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, виходячи з наступного.
Положеннями статті 17 Конституції України встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Згідно із частинами першою, другою та п`ятою статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Перелік підстав для звільнення з військової служби визначено статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідно до абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що військовослужбовці звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах, зокрема, через необхідність здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I або II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи;
Пунктом 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, визначено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.
Відповідно до підпункту 26 пункту 5 Додатку 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом міністра оборони України від 10.04.2009 № 170, при поданні до звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону про військову службу, подаються, серед іншого:
- документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, а саме: у разі необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи: документи, які підтверджують відповідні родинні зв`язки з цією особою (особами);
- один із документів, що підтверджує відсутність в особи інших членів сім`ї першого ступеня споріднення (батьків, її чоловіка або дружини, дітей, у тому числі усиновлених) чи другого ступеня споріднення (рідних братів, сестер та онуків): один із документів, що підтверджує інвалідність особи першого чи другого ступеня споріднення, її потребу у постійному догляді та акт перевірки сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформація про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки;
- один із документів, що підтверджує інвалідність особи, яка потребує догляду: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи за формою згідно з наказом МОЗ від 10.12.2024 № 2067, або копія посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або копія пенсійного посвідчення чи копія посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою згідно з наказом Мінсоцполітики від 21.09.2015 № 946;
- висновок медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи за формою згідно з наказом МОЗ від 10.12.2024 №2067, про потребу в постійному догляді.
Ураховуючи, що підставою для звільнення з військової служби позивач у своєму рапорті від 23.02.2026р. зазначив саме абзац тринадцятий пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», для правильного вирішення цього спору слід з`ясувати:
- чи звертався позивач з рапортом про звільнення з військової служби та чи додав до рапорту визначені документи;
- чи підтверджують подані документи наявність особи, яка потребує постійного догляду, тобто один із батьків військовослужбовця або батьків його дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи;
- чи підтверджують подані документи відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які можуть здійснювати такий догляд.
Так, із наявних в матеріалах справи копій документів, судом встановлено, що ОСОБА_2 (дівоче прізвище – ОСОБА_7 ) є матір`ю позивача – військовослужбовця ОСОБА_1 , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження позивача № НОМЕР_3 від 23.03.1987р. та копіями свідоцтв про шлюб матері укладений з ОСОБА_9 від 08.02.21985р. серії НОМЕР_5 , про шлюб, укладений з ОСОБА_3 від 24.02.2006р. №038208.
Також установлено, що мати позивача – ОСОБА_2 є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує постійного стороннього догляду, про що свідчать наявні в матеріалах справи копія Витягу ЕКОПФО №258/26/139/В від 14.01.2026р. виданим КНП «Міська клінічна лікарня №16» ДОР та п.17.1.3 цього Витягу, Висновку №14/25 від 02.02.2026р. за формою №080-4/о.
Отже, наявність особи, яка потребує постійного стороннього догляду, у цій справі є встановленою та учасниками справи не заперечується та не оспорюється.
Натомість, проблемним питанням у спірних правовідносинах, є з`ясування наявності чи відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які можуть здійснювати такий догляд.
Щодо вказаного питання Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постановах від 27.02.2025 у справі № 380/16966/24 та від 07.05.2025 у справі № 420/30227/24 сформував такі висновки.
Для звільнення з військової служби у випадку необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, достатньою є наявність однієї з таких умов:
- відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи;
- інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
При цьому, «відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи» означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж «юридичної наявності» інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону про військову службу.
Так, як встановлено із матеріалів справи, особа з інвалідністю ІІ групи - ОСОБА_2 , має, крім позивача, ще одного сина – ОСОБА_4 , що підтверджено копією свідоцтва про його народження серії НОМЕР_6 від 24.09.1985р.
Тобто, у позивача наявний рідний брат, який не визнаний особою, яка потребує постійного стороннього догляду згідно довідки ЛКК за формою №080-4/о або Висновком ЕКОПФО (що вимагається наведеними вище приписами), таких доказів ні до рапорту, ні до позову, позивачем не було надано.
Вказуючи у рапорті та у позові про те, що його рідний брат – ОСОБА_4 не має реальної можливості здійснювати догляд за своєю матір`ю – ОСОБА_2 , позивач посилається на наявність у нього відстрочки від призову на військову службу згідно п.3 ч.1 ст.23 Закону №2232-ХІІ – здійснення постійного догляду за своїм сином – ОСОБА_8 , який є дитиною-інвалідом до 18 років та через постійне проживання у місті Києві.
При цьому, встановлені обставини не кореспондуються із наведеними вище приписами та правовими висновками Верховного Суду та жодним чином не свідчать про те, що рідний брат позивача – ОСОБА_4 реально з об`єктивних причин не в змозі здійснювати догляд за своєю матір`ю, таких обставин не наведено та відповідних доказів суду не надано.
Окрім того, із матеріалів даної справи також і встановлено, що особа з інвалідністю ІІ групи – ОСОБА_2 має чоловіка – ОСОБА_3 1968 року народження, що підтверджено копією Свідоцтва про шлюб від 24.02.2006р. серії НОМЕР_7 .
Належних доказів того, що чоловік матері позивача – ОСОБА_3 не може здійснювати постійний сторонній догляд за матір`ю позивача – ОСОБА_10 (своєю дружиною) через те, що сам потребує постійного догляду згідно висновків МСЕК або ЛКК за встановленою формою №080-4/о, у силу наведених приписів законодавства, ні до рапорту про звільнення від 23.02.2026р., ні до позову, позивачем не було додано.
Що стосується надання позивачем на підтвердження неможливості здійснення догляду за його матір`ю її чоловіком – ОСОБА_3 . Довідки ЛКК №14/26 від 02.02.2026р., виданою КНП «ДЦПМСД №8» ДМР, надаючи їй правову оцінку, суд виходить з наступного.
Так, зі змісту Довідки ЛКК №14/26 від 02.02.2026р. вбачається, що комісією ЛКК стосовно ОСОБА_3 , 1968 року народження, його оглядом встановлений перелік захворювань та діагнозів і зроблено висновок про те, що «За станом здоров`я не може здійснювати сторонній догляд».
Однак, складання такої довідки та встановлення обставин чи може здійснювати відповідна особа постійний догляд за іншою особою, яка потребує такого догляду, до повноважень згаданої комісії ЛКК не відноситься, з огляду на наступне.
Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 №407, у редакції наказу МОЗ від 27.11.2025р. №1811, затверджено форму первинної облікової документації №0870-4/о, до речі, така форма, буда видана і матері позивача (за №14/25 від 02.02.2026р.).
Ця форма має назву «Висновок про наявність порушення функцій організму, через які особа не може самостійно пересуватися та/або самообслуговуватися і потребує постійного стороннього догляду».
Тобто, із аналізу встановлених обставин слідує, що комісія ЛКК мала повноваження надати Висновок лише «про наявність порушень функцій організму, через які ОСОБА_3 не може самостійно пересуватися та/або самообслуговуватися і потребує сам постійного догляду» за формою №080-4/о.
Разом з тим, як встановлено вище, вказана комісія ЛКК у Довідці №14/26 таких обставин щодо ОСОБА_3 (чоловіка матері позивача) не встановлювала (що віднесено до повноважень комісії ЛКК), а зробила висновок, який не передбачений вказаною формою довідки №080-4/о, а саме: «За станом здоров`я не може здійснювати сторонній догляд», що до повноважень даної комісії не віднесено.
Враховуючи наведене, суд вважає, що Довідка ЛКК №14/26 від 02.02.2026р. стосовно того, що ОСОБА_3 за станом здоров`я не може здійснювати сторонній догляд, не відповідає, встановленій вище формі довідки ЛКК за №080-4/о, видана ЛКК поза межами їх повноважень, тому така довідка визнається судом неналежним доказом у розумінні ст.73 КАС України.
Тобто, із аналізу встановлених обставин слідує, що належних доказів того, що ОСОБА_3 (чоловік матері позивача) не може здійснювати постійний сторонній догляд за матір`ю позивача – ОСОБА_2 (його дружиною), особою з інвалідністю ІІ групи через те, що сам потребує такого постійного догляду згідно висновку ЕКОПФО або/чи висновку ЛКК за формою №080-4/о ні до рапорту про звільнення, ні до суду позивачем не надано, а судом таких доказів не виявлено.
За викладених обставин та враховуючи наявність у особи з інвалідністю ІІ групи ОСОБА_2 (матері позивача) другого рідного сина – ОСОБА_4 , чоловіка – ОСОБА_3 , тобто, інших родичів першого та другого ступеня споріднення, які не потребують самі постійного догляду (таких доказів ні до рапорту, ні до суду не надано), відсутності доказів, які б свідчили про реальну неможливість ними догляду за матір`ю позивача, суд приходить до висновку, що відмова відповідача у звільненні позивача з військової служби за його рапортом, оформлена листом від 23.03.2026р. за №2456/25172, відповідає вимогам підпункту абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», у зв`язку із чим є правомірною та законною.
А отже, жодні обґрунтовані правові підстави для визнання такої відмови відповідача у звільненні його з військової служби протиправною, у адміністративного суду відсутні.
У відповідності до вимог ч.1, ч.4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
В той же час, ч.1 ст.77 наведеного Кодексу, покладає обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.
Однак, у ході судового розгляду справи протиправність відмови у звільненні з військової служби через вищенаведені сімейні обставини, з урахуванням встановлених судом обставин та аналізу вищенаведених приписів чинного податкового законодавства, жодними належними, достатніми та допустимими доказами, позивачем не доведена.
Судом критично надається правова оцінка і аргументам позивача, викладеним в уточненому позові від 19.05.2026р., де представник позивача лише змінив предмет спору та просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови у звільненні з військової служби, але у змісті позову, предметом і підставами позову, фактично залишив відмову у звільненні з військової служби, викладену у листі від 23.03.2026р. №2456/25172, з огляду на те, що «бездіяльність» і «відмова у звільненні» є різними предметами спору, де бездіяльність (пасивна поведінка) суб`єкта владних повноважень (не вчинення жодних дій), тоді як у даному спорі, відповідачем було проявлено активні дії, які полягають у розгляді рапорту позивача та прийнятті за ним відповідного рішення, відтак, обрання представником позивача такого способу захисту як «визнання бездіяльності протиправною щодо відмови у звільненні» не відповідає та суперечить способам захисту права, переліченим у статті 5 КАС України.
У цьому контексті суд звертає увагу позивача на те, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, кожна особа, звертаючись до суду, розпоряджається своїми правами на свій розсуд, відтак, суд не має права виходити за межі позовних вимог, які не заявлені у позові, згідно ч.1,2 3 ст.9 КАС України.
Тому, розглядаючи спір у даній справі, суд перевірив правомірність відмови відповідача щодо звільнення позивача з військової служби за його рапортом від 23.02.2026р., яка оформлена листом від 23.03.2026р. №2456/25172, тобто, у межах заявлених позивачем позовних вимог та виходячи з приписів ч.2 ст.9 КАС України. 
Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення, тому відхиляються судом аргументи представника позивача з приводу того, що відповідачем не проведено аналіз норм Закону №2232-ХІІ, Сімейного кодексу України та правових висновків Верховного Суду в частині встановлення кола осіб, які є членами сім`ї позивача та які є іншими членами сім`ї рідного брата позивача, з огляду на наступне.
Законодавство України не містить універсального визначення поняття «член сім`ї», яке підлягало б однаковому застосуванню у всіх видах правовідносин.
Наприклад, відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно з частиною другою статті 64 Житлового кодексу України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Водночас, згідно зі статтею 1-1 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917- 1991 років» членами сім`ї є чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю і були пов`язані спільним побутом.
Стаття 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачає, що до членів сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, зазначених у цій статті, належать, зокрема, батьки; діти, які не мають (і не мали) своїх сімей; діти, які мають свої сім`ї, але стали особами з інвалідністю до досягнення повноліття; діти, обоє з батьків яких загинули або пропали безвісти; утриманці загиблого (померлого), яким у зв`язку з цим виплачується пенсія.
Пункт 70 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» визначає, що члени сім`ї - чоловік/дружина або прирівняні до них особи, син, дочка, пасинок, падчерка, усиновлена особа, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням, зять та невістка і прирівняні до них особи, батько, мати, вітчим, мачуха, усиновлювачі, опікуни чи піклувальники.
Підпунктом 14.1.263 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що членами сім`ї фізичної особи другого ступеня споріднення для цілей розділу IV цього Кодексу вважаються її рідні брати та сестри, її баба та дід з боку матері і з боку батька, онуки.
Отже, сімейне та житлове законодавство пов`язує належність до членів сім`ї з фактом спільного проживання, спільного побуту та наявністю взаємних прав і обов`язків. Водночас інші законодавчі акти, зокрема у сфері соціального забезпечення, оподаткування тощо, визначають коло членів сім`ї значно ширше, не обмежуючи його виключно фактом спільного проживання.
Тому, одна і та сама особа в межах різних правовідносин може визнаватися членом сім`ї або не визнаватися таким залежно від функціонального призначення відповідної норми.
З огляду на викладене, буквальне перенесення визначення поняття «член сім`ї», сформульованого в одному нормативно-правовому акті, на правовідносини, що регулюються іншим законом, є неправильним та може призвести до викривлення змісту відповідної правової норми.
За таких обставин, виникає потреба у застосуванні телеологічного та історичного методів тлумачення норми права.
Телеологічне тлумачення полягає у з`ясуванні цілей і завдань правової норми, тобто того, для чого вона була прийнята законодавцем. Застосування цього методу дозволяє встановити справжній зміст норми не лише через її формулювання, а й через її функціональне призначення у системі права.
Історичне тлумачення, своєю чергою, спрямоване на з`ясування волі законодавця на момент прийняття норми, зокрема через аналіз підготовчих матеріалів, умов її ухвалення, попереднього правового регулювання та тих суспільних відносин, на врегулювання яких вона була спрямована.
Ці методи дозволяють встановити, які саме проблеми законодавець мав намір вирішити, запроваджуючи відповідну норму, а також уникнути її тлумачення у відриві від контексту.
Аналіз змін законодавчого регулювання свідчить про трансформацію підходу законодавця до визначення підстав звільнення з військової служби за сімейними обставинами.
Так, попереднє правове регулювання передбачало можливість звільнення у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворими членами сім`ї (зокрема дружиною (чоловіком), дитиною, батьками своїми чи дружини (чоловіка)) без встановлення додаткових умов щодо наявності інших осіб, здатних забезпечити такий догляд.
Водночас, із прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» законодавець істотно змінив підхід до регулювання цих правовідносин, доповнивши відповідну підставу звільнення умовою відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення.
Зазначені зміни свідчать про те, що законодавець прагнув об`єктивізувати підстави звільнення з військової служби за сімейними обставинами, підвищивши вимоги до їх обґрунтованості.
Якщо раніше достатньою була сама наявність необхідності здійснення догляду, то після внесення змін законодавець пов`язав можливість звільнення з додатковою умовою - відсутністю інших осіб, які можуть забезпечити такий догляд.
Отже, законодавець фактично посилив критерій поважності відповідної підстави, обмеживши її випадками, коли військовослужбовець є єдиною особою, здатною забезпечити необхідний догляд.
Використовуючи у тексті Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» поняття «член сім`ї першого чи другого ступеня споріднення», законодавець не надав його нормативного визначення.
Водночас, суд вважає помилковим застосування у спірних правовідносинах за аналогією положень сімейного чи житлового законодавства для з`ясування змісту поняття «член сім`ї першого чи другого ступеня споріднення».
Так, положення Сімейного кодексу України не оперують категоріями ступеня споріднення у контексті визначення складу сім`ї, а натомість пов`язують належність до членів сім`ї лише з фактом спільного проживання, спільного побуту та наявністю взаємних прав і обов`язків. При цьому сім`ю можуть утворювати й особи, які взагалі не мають ступеню споріднення.
Отже, сімейне законодавство використовує інші критерії для визначення кола членів сім`ї, ніж ті, що закладені у спірній нормі, яка прямо поєднує поняття «член сім`ї» зі ступенем споріднення. Це свідчить про те, що відповідні поняття мають різне контекстуальне наповнення залежно від сфери правового регулювання, а тому їх ототожнення є необґрунтованим.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що у розумінні Закону про військову службу поняття «члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення» необхідно тлумачити більш широко - як таке, що охоплює осіб, пов`язаних із відповідною особою родинними відносинами першого чи другого ступеня споріднення, оскільки інше тлумачення призвело б до необґрунтованого звуження сфери застосування спірної норми та суперечило б її меті.
Наведений правовий висновок міститься і у постанові Верховного Суду від 26.04.2026р. у справі №520/14746/25.
За викладених обставин, суд вважає, що як чоловік матері позивача – ОСОБА_3 , так і рідний брат позивача – ОСОБА_4 вважаються членами сім`ї особи з інвалідністю ІІ групи – матері позивача – ОСОБА_2 , які мають реальну можливість здійснювати за нею догляд (на спростування цього інших доказів не надано).
Також і факт постійного проживання рідного брата позивача – ОСОБА_4 у місті Києві не може вважатися та визнаватися перешкодою для здійсненню догляду за своєю матір`ю.
Відтак, у даному контексті, слід зробити висновок, що наявність у особи з інвалідністю ІІ групи – матері позивача ОСОБА_2 , зокрема, чоловіка – ОСОБА_3 , який не потребує постійного стороннього догляду за висновком ЕКОПФО або висновком ЛКК (таких доказів суду не надано), у останньої наявні інші члени сім`ї першого та другого ступеня споріднення, які мають реальну можливість за нею доглядати, тому відмова у звільненні позивача з військової служби за сімейними обставинами, оформлена відповідачем вищенаведеним листом від 23.03.2026р. №2456/25172, є правомірною та такою, що відповідає вимогам абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-ХІІ.
Окрім того, суд зазначає, що не є застосовними у даних правовідносинах і правові висновки Верховного Суду, викладені у його постанові від 27.02.2025р. у справі №380/16966/24, оскільки Верховний Суд у ній сформував правову позицію відповідно до якої, військова служба є такою обставиною, що унеможливлює фактичне здійснення догляду, так як військовослужбовці, з огляду на службові обов`язки (обидва брати проходили військову службу), не можуть вільно розпоряджатися своїм місцеперебуванням, часом та виконувати функції, несумісні з проходженням військової служби.
В той же час, у даній справі брат позивача не проходить військову службу, не перебуває в полоні, не відбуває покарання у місцях позбавлення волі та не потребує постійного догляду.
А те, що чоловік матері позивача – ОСОБА_3 (1968 року народження) є членом сім`ї матері позивача, який сам не потребує постійного стороннього догляду (такого висновку ЛКК за формою №080-4/о не надано), навпаки, свідчить про те, що саме він має реальну можливість здійснювати за матір`ю позивача – своєю дружиною, такий постійний догляд. 
Усі інші аргументи позивача вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. 
Перевіривши у відповідності до вимог ч.2 ст.2 наведеного Кодексу, правомірність відмови у звільненні позивача з військової служби за сімейними обставинами, оформленої листом від 23.03.2026р. №2456/25/172, суд приходить до висновку, що наведена оспорювана відмова є такою, що прийнята у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано та з врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
З огляду на те, що судом під час розгляду справи фактів протиправної відмови відповідачем у звільненні позивача з військової служби за його рапортом від 23.02.2026р. за сімейними обставинами встановлено не було (як основних позовних вимог), а тому і позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача прийняти рішення (наказ) про звільнення його з військової служби на підставі п.п. г) п.2 ч.4 та пункту 3 ч.12 Закону №2232-ХІІ (необхідність постійного догляду за своєю матір`ю, яка є особою з інвалідністю ІІ групи), також задоволенню не підлягають.
Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Статтями 6,7 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України.
Приймаючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність будь-яких обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, а тому у його задоволенні позивачеві слід відмовити повністю.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову судові витрати покладаються на суб`єкта владних повноважень.
Однак, виходячи з того, що у суду відсутні жодні обґрунтовані правові підстави для задоволення даного позову, то і всі судові витрати позивача, понесені ним у даній справі, не підлягають стягненню з бюджетних асигнувань відповідача-суб`єкта владних повноважень.
Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 229, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
УХВАЛИВ:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним рішення №2456/25172 від 23.03.2026р. та зобов`язання вчинити певні дії – відмовити повністю.
Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва