ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
пр. Волі, 54а, м. Луцьк, 43010, тел./факс 72-41-10
E-mail: inbox@vl.arbitr.gov.ua Код ЄДРПОУ 03499885
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
28 серпня 2026 року | Справа № 903/688/26

Господарський суд Волинської області у складі головуючого судді Гарбара Ігоря Олексійовича, розглянувши у приміщенні Господарського суду Волинської області у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи справу №903/688/26 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Дана Спайс” до Товариства з обмеженою відповідальністю “Імперія Якості “Линник” про стягнення 27800,48 грн,
ВСТАНОВИВ:
17.07.2026 представник Товариства з обмеженою відповідальністю “Дана Спайс” подав до суду позов до Товариства з обмеженою відповідальністю “Імперія Якості “Линник” про стягнення 27800,48 грн, в т.ч.: 20509,90 грн основний борг, 5274,64 грн пеня, 518,72 грн 3% річних та 1497,22 грн інфляційні втрати. Також просить стягнути з відповідача 3328,00 грн витрати по сплаті судового збору та 4000,00 грн витрати на професійну правничу допомогу.
Заява обґрунтована не виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань згідно договору поставки товару №2510/1-23 від 25.10.2023.
Позивач просить суд розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Ухвалою суду від 20.07.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідач ухвалу суду від 20.07.2026 отримав 28.07.2026, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
Отже, строк для подачі відзиву до 12.08.2026.
05.08.2026 представник відповідача сформував в системі “Електронний суд” відзив на позовну заяву, в якому просить суд:
1. Закрити провадження у справі № 903/688/26 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Дана Спайс” до Товариства з обмеженою відповідальністю “Імперія Якості “Линник” про стягнення заборгованості в частині позовної вимоги про стягнення основної суми боргу у розмірі 20 509,90 грн на підставі пункту 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з відсутністю предмета спору. 
2. У задоволенні позовних вимог про стягнення пені, трьох процентів річних, інфляційних втрат та судових витрат — відмовити. 
Ухвалою суду від 06.08.2026 відзив на позовну заяву від 05.08.2026 з додатками повернуто представнику відповідача без розгляду.
06.08.2026 представник відповідача сформував в системі “Електронний суд” відзив на позовну заяву, в якому просить суд:
1. Закрити провадження у справі № 903/688/26 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Дана Спайс” до Товариства з обмеженою відповідальністю “Імперія Якості “Линник” про стягнення заборгованості в частині позовної вимоги про стягнення основної суми боргу у розмірі 20509,90 грн на підставі пункту 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з відсутністю предмета спору. 
2. У задоволенні позовних вимог про стягнення пені, трьох процентів річних, інфляційних втрат та судових витрат — відмовити. 
В обгрунтуання вказує, що Відповідач не заперечує, що допустив прострочення виконання грошового зобов`язання за договором поставки товару. Разом із тим, до моменту отримання інформації про звернення Позивача до суду Відповідач добровільно та в повному обсязі виконав свій обов`язок щодо оплати вартості поставленого товару. Лише 28 липня 2026 року Відповідач отримав ухвалу суду про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви. На цей момент грошове зобов`язання вже було повністю виконано, а заборгованість перед Позивачем – погашена. Таким чином, станом на момент, коли Відповідачу стало відомо про звернення Позивача до суду, порушене право Позивача вже було відновлено шляхом добровільного виконання Відповідачем свого грошового зобов`язання, а тому підстави для стягнення основної суми боргу були відсутні.
Звертає увагу суду на те, що письмова вимога, на яку посилається Позивач як на доказ досудового врегулювання спору, фактично не була вручена Відповідачу, що підтверджується матеріалами справи. Більше того, така вимога була направлена Позивачем з адреси, яка не є його зареєстрованим місцезнаходженням, що викликає обґрунтовані сумніви щодо належності її оформлення та надсилання. За таких обставин твердження Позивача про належне повідомлення Відповідача про наявність заборгованості та необхідність її погашення не підтверджуються належними та допустимими доказами. Щодо Вимоги про оплату вартості придбаного товару Відповідно до п. 12.7 Договору про поставки товару № 2510/1-23 від 25 жовтня 2023 року: «Будь-які повідомлення, запити або інший обмін інформацією за цим Договором або у зв`язку з ним повинні здійснюватися в письмовій формі та за відсутності в цьому Договорі вказівки про інше, можуть бути надіслані на електронну пошту або листом зазначеними в розділі місцезнаходження та реквізити Сторін». Матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували зміст поштового відправлення за трек-номером R430210009064. Зокрема, відсутній опис вкладення, засвідчений оператором поштового зв`язку, або інші належні докази, що дозволяли б встановити перелік документів, які фактично були вкладені до конверта та направлені Відповідачу. За таких обставин сам по собі трек-номер поштового відправлення не є належним доказом того, що саме ті документи, на які посилається Позивач, були направлені Відповідачу. З огляду на вищесказане немає підстав вважати, що Відповідач знав про існування Вимоги про оплату вартості придбаного товару. Проте, незважаючи на це, Відповідач добровільно сплатив основну суму заборгованості Водночас, незважаючи на відсутність відомостей про пред`явлення такої Вимоги, Відповідач добровільно та в повному обсязі виконав своє основне грошове зобов`язання, сплативши суму основної заборгованості, чим фактично усунув підстави для виникнення спору щодо основного боргу.
Зазначає, що якщо суд прийде до рішення, що позов необхідно частково задовольнити, то у разі задоволення вимог просить зменшити витрати на професійну правничу допомогу, оскільки справа є нескладною, позов типовий, а заявлена сума не відповідає критеріям розумності, співмірності та необхідності. У разі якщо суд дійде висновку про наявність підстав для стягнення пені, просимо зменшити її розмір відповідно до статті 233 Господарського кодексу України та частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, врахувавши добровільне погашення основного боргу, добросовісну поведінку відповідача та відсутність доведених збитків позивача.
06.08.2026 представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якій вказав, що позовна вимога ТОВ «Дана Спайс» в частині стягнення основного боргу у сумі 20509,90 гривень задоволена відповідачем після пред`явлення позову і відкриття провадження у справі. Інші позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача пені за весь період прострочення платежу в сумі 5274,64 грн, трьох відсотків річних за весь період прострочення платежу в розмірі 518,72 грн та суми індексації основного боргу в розмірі 1497,22 грн підтримуються позивачем повністю. На підставі ст.ст. 129 130 ГПК України позивач просить також стягнути з відповідача на користь позивача 3328,00 грн. витрат по сплаті судового збору та 4000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відсутні.
Враховуючи, що норми ст. 74 ГПК України щодо обов`язку суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за необхідне розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.
Суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі (ст. 248 ГПК України).
Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться (ч. 2 ст. 252 ГПК України).
Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше (ч. 5 ст. 252 ГПК України).
Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами.
Судом враховано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
У відповідності до вимог пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку. Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.
З огляду на викладене, з метою дотримання принципів господарського судочинства, суд розглянув справу в межах розумного строку.
Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.
Як слідує з матеріалів справи, 25.10.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДАНА СПАЙС» (постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІМПЕРІЯ ЯКОСТІ «ЛИННИК» (покупець, відповідач) укладено Договір №2510/1-23 поставки товару (далі-Договір).
На підставі п. 1.1. даного Договору, Постачальник відповідно до умов цього Договору зобов`язується поставити, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар у кількості по найменуваннях і ціни, зазначених у накладних (видаткових та/або товарно-транспортних), що виписуються на кожну партію Товару.
Згідно пункту 2.1. Договору, ціна по кожному найменуванню і на кожну партію товару вказується у видаткових накладних на кожну партію товару і містить у собі податок на додану вартість.
Оплата кожної партії товару здійснюється в національній грошовій одиниці України у безготівковій формі за реквізитами, як зазначено в розділі реквізити сторін договору. Оплата проводиться з відтермінуванням платежу 14 календарних днів з моменту отримання товару Покупцем від Постачальника (пункти 2.2., 2.3. Договору).
Пунктом 2.5. Договору встановлено, що днем здійснення платежу в безготівковій формі вважається день, в який сума, що підлягає сплаті, зарахована на рахунок Постачальника.
Датою постачання вважається дата, яка зазначена у відповідних супровідних документах (видаткові накладні, специфікації, товарно-транспортні накладні тощо), як це передбачено пунктом 3.5. Договору.
У відповідності до п. 3.6. Договору право власності на товар переходить від Постачальника до Покупця після приймання товару і підписання супровідних документів.
Фактом підтвердження передачі товару Покупцеві є підписані видаткові накладні, що передбачено п. 4.4. Договору.
Згідно п. 5.2. Договору, одержуваний товар вважається зданим Постачальником і прийнятим Покупцем по кількості відповідно до даних, зазначених у накладній.
Відповідно до п.п. 6.1.2. та 6.1.3. пункту 6.1. Договору Постачальник має право отримати оплату вартості поставленого товару та вимагати від Покупця належного виконання його всіх обов`язків за Договором.
Згідно п. 7.2. Договору за прострочення оплати товару, Покупець сплачує на користь Постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості за кожен день прострочення.
Відповідно до п. 9.1. Договору, первинний строк дії Договору встановлюється як 1 (один) рік від дати підписання його Сторонами. Договір автоматично продовжується на кожен наступний строк в один рік, поки одна Сторона, не менше ніж за 30 (тридцять) календарних днів до дати закінчення поточного строку Договору, не надішле іншій стороні письмове повідомлення про небажання продовжувати дію Договору.
На виконання умов Договору і протягом строку його дії Товариство з обмеженою відповідальністю «ДАНА СПАЙС» неодноразово добросовісно, своєчасно та якісно поставило відповідачу відповідний товар, що підтверджується підписаними представниками обох сторін та скріпленими печатками сторін видатковими накладними:
- видаткова накладна №ДС-0000068 від 27.10.2023р. на суму 19366,20 гривень;
- видаткова накладна №ДС-0000079 від 17.11.2023р. на суму 18792,00 гривень;
- видаткова накладна №ДС-0000085 від 04.12.2023р. на суму 19366,20 гривень;
- видаткова накладна № ДС-0000093 від 20.12.2023р. на суму 19366,20 гривень;
- видаткова накладна №ДС-0000002 від 11.01.2024р. на суму 6264,00 гривень;
- видаткова накладна №ДС-0000005 від 29,01.2024р. на суму 6264,00 гривень;
- видаткова накладна МДС-0000010 від 13.02.2024р. на суму 19366,20 гривень;
- видаткова накладна МДС-0000011 від 14.02.2024р. на суму 6264,00 гривень;
- видаткова накладна № ДС-0000025 від 17.04.2024р. на суму 19366,20 гривень;
- видаткова накладна МДС-0000026 від 19.04.2024р. на суму 6264,00 гривень;
- видаткова накладна МДС-0000034 від 03.06.2024р. на суму 19366,20 гривень;
- видаткова накладна МДС-0000039 від 19.06.2024р. на суму 19366,20 гривень;
- видаткова накладна №ДС-0000054 від 02.08.2024р. на суму 19366,20 гривень;
- видаткова накладна №ДС-0000104 від 14.08.2025р. на суму 25509,90 гривень.
Поставка вказаного у видаткових накладних товару також підтверджується підписаними обома сторонами товарно-транспортними накладними до них.
Жодних зауважень з приводу кількості чи якості товару від відповідача до позивача не надходило. Видаткові накладні підписані та скріплені печаткою Відповідача без жодних застережень, що свідчить про належне прийняття останнім товару.
Підписання видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України “Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні” і які відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків.
Згідно з частинами 1, 2 статті 9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. За визначенням статті 1 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану господарюючого суб`єкта.
Відтиск печатки є свідченням участі особи в здійсненні господарської операції (ВС в постанові №916/922/19 від 29.01.2020).
Таким чином, товар був належним чином поставлений відповідачеві, у якого виникло право власності на товар і ризик випадкової загибелі чи пошкодження товару, а також зобов`язання провести повну оплату вартості поставленого товару згідно умов Договору поставки.
Сторонами проводились звіряння взаємних розрахунків за Договором, про що свідчать підписані обома сторонами Акти звіряння розрахунків станом на 31.05.2024 і 31.07.2024, у яких було зафіксовано заборгованість відповідача перед позивачем на відповідну звітну дату.
Беручи до уваги початкове сальдо, що зафіксовано сторонами в Актах звіряння розрахунків станом на 31.05.2024 і 31.07.2024 та здійснені відповідачем і зараховані позивачем часткові оплати вартості поставленого товару, неоплаченою залишається вартість товару (КОМБІТЕКС МТ426 суміш комплексна стабілізаційна в кількості 25 кг.), що був поставлений постачальником і отриманий покупцем згідно останньої видаткової накладної №ДС-0000104 від 14.08.2025р. на загальну суму 25509,90 гривень. 
Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом. 
Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.
Акт звірки взаємних розрахунків, підписаний уповноваженою особою боржника є доказом, що свідчать про фактичне визнання відповідачем наявності у нього перед кредитором грошового зобов`язання щодо повернення грошових коштів (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду № 910/1389/18 від 05.03.2019).
Судом враховано правову позицію, наведену у постановах Верховного Суду від 26.10.2018 у справі №922/4099/17, від 09.11.2018 у справі №911/3685/17, від 30.01.2019 у справі №905/2324/17, від 08.05.2019 у справі №910/9078/18, від 21.05.2019 у справі №904/6726/17, від 05.06.2019 у справі №905/1562/18, від 10.06.2019 у справі №911/935/18 та від 11.06.2019 у справі №904/2394/18, згідно з якою, з урахуванням конкретних обставин справи, до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.
Внаслідок цього, виник основний борг Товариства з обмеженою відповідальністю «ІМПЕРІЯ ЯКОСТІ «ЛИННИК» перед Товариством з обмеженою відповідальністю «ДАНА СПАЙС» за поставлений товар, який станом на день пред`явлення даної позовної заяви становить 20509,90 гривень.
Позивач доводить, що Відповідачем станом на день подачі позову до суду не здійснено розрахунки за поставлену продукцію в розмірі 20509,90 грн.
Разом з цим, як слідує з доводів позивача після відкриття провадження у справі боржник здійснив погашення суми основного боргу в повному обсязі. Вказане підтверджується платіжною інструкцією №107 від 22.07.2026.
На день розгляду справи відповідачем сплачено борг в сумі 20509,90 грн.
Згідно з п.2 ч.1 ст.231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Відсутність предмета спору означає відсутність спірного правовідношення між сторонами, яке було підставою звернення позивача до суду за захистом своїх інтересів.
Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.
Одночасно суд зазначає, що предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення (Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Великої палати Верховного суду від 26.06.2019 у справі №13/51-04).
Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе, зокрема, у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення (відкриття) провадження у справі, то зазначена обставина зумовлює відмову в позові, а не закриття провадження у справі.
Як вбачається з матеріалів справи, позов у даній справі подано до суду 17.07.2026, провадження у справі відкрито 20.07.2026.
Отже, враховуючи той факт, що відповідачем здійснено часткову сплату заявленої до стягнення у даній справі суми коштів 22.07.2026, після подачі позову до суду, то провадження у справі щодо стягнення основного боргу в сумі 20509,90 грн підлягає закриттю.
Відповідно до ч. 3 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.
Згідно із ч. 4 ст. 231 ГПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.
Відповідно до ч. 2 ст. 123 ГПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях (ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір»).
На підставі ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» слід повернути з Державного бюджету України 2455,24 грн. судового збору у зв`язку із закриттям провадження у справі в частині вимог (20509,90 грн) до відповідача.
Відповідно до ст.11 ЦК України обов`язки суб`єктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, непередбачених законом, але таких які йому не суперечать.
У відповідності до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор – прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов`язання. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
У відповідності до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
У відповідності до ч. 2 ст. 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
В силу ст.538 ЦК України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.
Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання (п. 1 ст. 549 ЦК України). Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
Як визначено ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.
Згідно ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.
Статтею 251 ЦК України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
Згідно статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
У відповідності до ст. 254 ЦК України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.
Згідно ст. 255 ЦК України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції.
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Статтями 1, 3 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань”, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
ВС у постанові КГС ВС від 10 вересня 2020 року у справі № 916/1777/19 підкреслив, що наведеною нормою передбачено період часу, за який нараховуються пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок перебігу не може бути змінений за згодою сторін.
Отже, встановивши розмір, термін і порядок нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. Тобто сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 Цивільного кодексу України), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (частина третя статті 6 Цивільного кодексу України), у тому числі, мають право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати). Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 21.06.2017 зі справи № 910/2031/16 та Верховного Суду від 10.04.2018 зі справи № 916/804/17.
У разі якщо розрахунок пені здійснено позивачем неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.
Згідно з представленими господарському суду розрахунком, позивачем нараховано:
-5274,64 грн пеню за період з 29.08.2025 по 30.06.2026; 
- 518,72 грн 3% річних за період з 29.08.2025 по 30.06.2026;
-1497,22 грн інфляційні втрати за період з 01.10.2025 по 30.06.2026.
Перевіривши доданий позивачем розрахунок заборгованості, суд дійшов висновку, що правомірним є нарахування та підлягає стягненню з відповідача 5274,64 грн пеня, 518,72 грн 3% річних та 1497,22 грн інфляційні втрати.
Згідно з розрахунком та інфляційні втрати за період з 01.10.2025 по 30.06.2026 – 1500,23 грн, однак суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог.
Судом було застосовано розрахунки, здійснені за допомогою встановленої в господарському суді системи інформаційно-правового забезпечення “ЛІГА:ЗАКОН”.
Контррозрахунку нарахування пені, 3 % річних та інфляційних втрат відповідачем не подано.
Оцінюючи подані стороною докази, що ґрунтуються на повному, всебічному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлена позивачем вимога щодо стягнення з відповідача підтверджена матеріалами справи, відповідачем не спростована підлягає до задоволення в сумі 7290,58 грн, в т.ч: 5274,64 грн пеня, 518,72 грн 3% річних та 1497,22 грн інфляційні втрати. Провадження у справі на суму 20509,90 грн закрити.
Суд звертає звагу, що правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України «Про судовий збір».
Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідача, то витрати по сплаті судового збору в частині задоволених позовних вимог в сумі 872,76 грн відповідно до ст.129 ГПК України слід покласти на нього. 
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.
Отже, судовий збір в розмірі 2455,24 грн (в частині закриття провадження у справі) підлягає поверненню заявнику з Державного бюджету України відповідно до ч.4 ст.231 ГПК України та п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір".
Щодо доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву в частині зменшення пені судом враховано наступне.
Відповідач доводить, що у зв`язку з добровільним погашенням основного боргу, добросовісну поведінку відповідача та відсутність доведених збитків позивача, пеня підлягпє до зменшенню.
Разом з цим, судом враховано, що згідно п. 7.2. Договору за прострочення оплати товару, Покупець сплачує на користь Постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості за кожен день прострочення.
Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України, положення якої України надають суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
При цьому Суд наголошує, що неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013. Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19.
Крім цього, таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (постанова Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21).
Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити
У цих висновках Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.04.2023 у справі № 199/3152/20 (Провадження № 14-224цс21) з посиланням на висновки в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, (провадження № 12-79гс19) (пункт 8.24) та від 28.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, (провадження № 14-623цс18) (пункт 85).
Суд зазначає, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.
Разом з тим, судом враховано, що сума нарахованої пені становить 5274,64 грн, тоді як сума основного боргу — 20509,90 грн. При цьому часткове здійснення відповідачем оплат є лише частковим виконанням простроченого грошового зобов`язання та саме по собі не свідчить про наявність виняткових обставин, які б зумовлювали необхідність зменшення розміру пені. Пеню нараховано не у довільному чи підвищеному розмірі, а в межах подвійної облікової ставки Національного банку України, тобто законодавчо встановленої максимальної межі відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання між суб`єктами господарювання.
Крім того, відповідач протягом тривалого часу користувався поставленим товаром та грошовими коштами позивача, не здійснивши повного та своєчасного розрахунку за отриманий товар. Водночас заявлене відповідачем зменшення пені має довільний характер, оскільки відзив не містить належного обґрунтування того, чому зменшення є справедливим та співмірним встановленим обставинам.
Враховуючи наведені обставини, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для зменшення пені за необгрунтованістю.
Щодо заперечень відповідача зазначених у відзиві.
Відповідач 22 липня 2026 року погасив основний борг у сумі 20509,90 гривень, що виник через несвоєчасну оплату вартості поставленого товару згідно Договору № 2510/1-23 поставки товару від 25 жовтня 2023 року (далі - Договір).
При цьому відповідач погасив основний борг після того, як позивач 17 липня 2026 року подав позовну заяву до суду, і як 20 липня 2026 року суд відкрив провадження у даній справі. Таким чином, спір до суду доведено з вини відповідача.
Відповідач наводить свої міркування, що погасив основний борг добровільно, до отримання позовних матеріалів і ухвали суду, не знаючи про наявність відкритої справи у суді, а тому на його помилкову думку немає підстав для стягнення з відповідача нарахованих штрафних санкцій та судових витрат.
Щодо досудового врегулювання спору, судом враховано наступне.
Письмова вимога, на яку посилається Позивач як на доказ досудового врегулювання спору, не містить опису вкладення .
Суд зазначає, що без детального опису неможливо довести, які саме документи були реально відправлені іншій стороні, що є порушенням процесуального закону.
Отже, суд приходить до висновку, що вимога про оплату вартості придбаного товару без опису вкладення є неналежним доказом.
Разом з цим суд зазначає, що волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.
Оскільки, законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.
Обмеження заявників у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього їх звернення до продавця з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту, суперечити положенням частини другої статті 124 Конституції України та позиції Конституційного Суду України в рішенні від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів), згідно з якою вирішення правових спорів у межах досудових процедур є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи, судом враховано наступне.
Статтею 123 ГПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
За ч. ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі “East/West Alliance Limited” проти України”, заява N 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі “Лавентс проти Латвії” зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Частиною 5 ст. 126 ГПК України встановлено, що у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі “Лавентс проти Латвії” зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. 5, 7 та 9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунок таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Враховуючи викладене, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.
Така правова позиція викладена у додаткових постановах Верховного Суду від 22.03.2018 у справі №910/9111/17 та від 11.12.2018 у справі №910/2170/18.
Факт надання позивачу професійної правничої допомоги під час розгляду справи підтверджується наступними документами:
- договір про надання правової допомоги №153 від 06.04.2026;
- детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом згідно договору №153 про надання правової допомоги від 06.04.2026;
- платіжна інструкція №1328 від 15.07.2026;.
Між позивачем та адвокатом Козаком Андрієм Юрійовичем укладено договір № 153 про надання правової допомоги від 06.04.2026, на підставі якого адвокат зобов`язався надати позивачу юридичну (правничу) допомогу, обумовленого цим договором виду, в інтересах позивача на умовах, передбачених Договором, а позивач зобов`язався сплатити гонорар за дії адвоката по наданню правової допомоги, а також у випадку необхідності - фактичні витрати, пов`язані з виконанням договору.
Адвокат Козак А.Ю. здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 343 від 30.08.2007р., видане Волинською обласною кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури на підставі рішення № 5/31 від 14.08.2007р.
Сторонами Договору у пунктах 3.1. і.3.2. визначено, що гонорар є єдиною допустимою формою отримання Адвокатом винагороди за надання правової допомоги Клієнту. За надання правової допомоги, передбаченої цим Договором, Клієнт сплачує Адвокату винагороду на засадах фіксованої суми у розмірі 4000,00 гривень.
За надання адвокатом правової допомоги позивачем здійснено оплату в сумі 4000,00 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією №1328 від 15.07.2026
У відповідності до детального опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом згідно договору №153 про надання правової допомоги від 06.04.2026 адвокат здійснив :
-правовий аналіз та вивчив обставини взаємовідносин ТОВ «ДАНА СПАЙС» і ТОВ «ІМПЕРІЯ ЯКОСТІ «ЛИННИК» за Договором № 2510/1-23 поставки товару від 25.10.2023р., провів аналіз поставок товару, оформлення первинних документів, визначив суму заборгованості за поставлений товар;
- в порядку досудового врегулювання спору підготував на адресу відповідача вимогу № 15/04/2026-1 від 15.04.2026р. про погашення заборгованості за поставлений товар;
- підготував позовну заяву та розрахунки штрафних санкцій до неї, позовні матеріали;
- здійснюватиме в інтересах позивача представництво його інтересів в господарському суді Волинської області у справі за позовом ТОВ «ДАНА СПАЙС» до ТОВ «ІМПЕРІЯ ЯКОСТІ «ЛИННИК» про стягнення заборгованості за поставлений товар за Договором № 2510/1-23 поставки товару від 25.10.2023р., що включає в себе вивчення матеріалів справи, участь в судових засіданнях в суді першої інстанції, підготовка процесуальних документів по даній справі (заяв, клопотань тощо), інші види правової допомоги, які потребує Клієнт в рамках провадження і ведення даної господарської справи в суді першої інстанції;
- усне консультування з правових питань, надання усних довідок щодо законодавства України в рамках розглядуваної правової проблеми, зокрема, консультування щодо процедури розгляду і вирішення позовів господарськими судами.
Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: на підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Тобто, нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п. п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).
Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20).
За умови підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, не надання іншою стороною доказів невідповідності заявлених до відшкодування витрат критеріям співмірності, у тому числі спростування правильності відповідних розрахунків, витрати на надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено, чи тільки має бути сплачено (Постанова об`єднаної палати КГС ВС від 22.01.2021 №925/1137/19).
Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч.4 ст.126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору визначеному нормами ст. 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України (Постанова об`єднаної палати КГС ВС від 20.11.2020 у справі №910/13071/19).
У розумінні положень частини 5 статті 126 ГПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (постанова Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19).
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 22.11.2019 у справі №902/347/18 зауважила, що викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 правова позиція, що за відсутності клопотання іншої сторони про зменшення таких витрат у суду апеляційної інстанції були відсутні правові підстави для зменшення заявлених позивачем до відшкодування витрат на правову допомогу, які належно підтверджені, має враховуватись при вирішенні усіх наступних спорів у подібних правовідносинах.
В наступному ці висновки послідовно було підтверджено і в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.11.2019 у справі № 910/906/18 та від 06.12.2019 у справі № 910/353/19.
У додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (№ в ЄДРСР 87951334) Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки:
1) при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21);
2) розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу (пункти 28-29);
3) саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (пункт 44).
Отже, під час вирішення питання про розподіл витрати на професійну правничу допомогу суд:
1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;
2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або чи заявлення неспівмірно нижчою суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).
При цьому, такий критерій, як обґрунтованість та пропорційність (співмірність) розміру витрат на оплату послуг адвоката до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, суд має враховувати як відповідно до пункту 4 частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України (у разі недотримання - суд за клопотанням іншої сторони зменшує розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу), так і відповідно до пункту 2 частини 5 статті 129 цього Кодексу (у разі недотримання - суд за клопотанням сторони або з власної ініціативи відмовляє у відшкодуванні витрат повністю або частково при здійсненні розподілу).
Тобто, критерії, визначені частиною 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами частини 4 статті 129 цього Кодексу. Водночас критерії, визначені частиною 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.
У пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо.
Разом з тим, акт надання послуг не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі за рахунок іншої сторони, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Верховний Суд у постанові від 20.11.2018 у справі № 910/23210/17 вказує, що види робіт або послуг адвоката, витрат, про відшкодування яких у справі заявлено вимогу, мають відповідати умовам договору про надання правової допомоги, положенням Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” і процесуального закону. Витрати на оплату робіт та послуг адвоката, про відшкодування яких заявлено вимогу, мають бути виконані саме тим адвокатом, з яким укладено договір про надання правової допомоги, інакше суд не матиме підстав для вирішення питання про їх відшкодування.
При цьому, звертає на себе увагу факт штучного збільшення обсягу виконаних робіт, оскільки вказані заявником в детальному описі робіт (наданих послуг) як: правовий аналіз та вивчення обставин взаємовідносин ТОВ «ДАНА СПАЙС» і ТОВ «ІМПЕРІЯ ЯКОСТІ «ЛИННИК» за Договором № 2510/1-23 поставки товару від 25.10.2023р., аналіз поставок товару, оформлення первинних документів, визначення суми заборгованості за поставлений товар; усне консультування з правових питань, надання усних довідок щодо законодавства України в рамках розглядуваної правової проблеми, зокрема, консультування щодо процедури розгляду і вирішення позовів господарськими судами, охоплюються послугою з підготовки позовної заяви, у зв`язку з чим помилково визначено такі послуги як окремі та самостійні, а не як складові частини послуги з підготовки позовної заяви.
Подібна за своїм змістом правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду №922/1964/21 від 16.11.2022, №754/8750/19 від 22.05.2024.
Щодо підготовки вимоги №15/04/2026-1 від 15.04.2026 про погашення заборгованості за поставлений товар, то судом вказану вимогу не вз`ято до уваги, оскільки остання не є належним доказом.
Також, судом враховано, що справа слухається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи, а отже участь в судових засіданнях в суді першої інстанції представником позивача не здійснювалася.
Критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка в кожному конкретному випадку (в кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, наданих на підтвердження понесення таких витрат, обсягу наданих послуг з професійної правничої допомоги, їх вартості, з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.
Отже, з урахуванням обставин справи, суд може обмежити заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу, з огляду на розумну необхідність таких витрат для конкретної справи.
Приймаючи до уваги наведене вище, виходячи із засад розумності і справедливості, суд вважає підставним та обґрунтованим стягнення з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2500,00 грн. В решті слід відмовити відмовити.
Відповідно до частин 3, 4 ст. 13 ГПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18). Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п.43 постанови Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №917/1307/18). Аналогічна позиція викладена у п.81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.
Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. 
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").
Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами ("Ван де Гурк проти Нідерландів)".
Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ("Гірвісаарі проти Фінляндії").
Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.
На підставі викладеного, керуючись ст. 129, 231, 233, 236- 238, 240 ГПК України, суд,-
ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Імперія Якості “Линник” (вулиця Індустріальна,6, місто Луцьк, 43023, код ЄДРПОУ 36394884, р/р НОМЕР_1 в АТ «Укрсиббанк») на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Дана Спайс” (вулиця Златоустівська,52, кв.1, місто Київ 01135, код ЄДРПОУ 44396368) 7290,58 грн (сім тисяч двісті дев`яносто гривень 58 коп.) заборгованості, в т.ч: 5274,64 грн пеня, 518,72 грн 3% річних та 1497,22 грн інфляційні втрати, а також 872,76 грн (вісімсот сімдесят дві гривні 76 коп.) витрат по сплаті судового збору та 2500,00 грн (дві тисячі п`ятсот гривень) витрат на професійну правничу допомогу.
3. Провадження на суму 20509,90 грн закрити. 
4. Головному управлінню державної казначейської служби України у Волинській області повернути із Державного бюджету України Товариству з обмеженою відповідальністю “Дана Спайс” (вулиця Індустріальна,6, місто Луцьк, 43023, код ЄДРПОУ 36394884, р/р НОМЕР_1 в АТ «Укрсиббанк») судовий збір в сумі 2455,24 грн, що сплачений згідно платіжної інструкції №1327 від 15.07.2026 на суму 3328,00 грн (оригінал міститься в матеріалах справи).
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду
Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.
Повне рішення складено 28.08.2026.
Суддя  І. О. Гарбар