П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/23114/25 
Головуючий у 1-й інстанції: Семенюк Микола Миколайович 
Суддя-доповідач: Савицька Н.В. 
27 липня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Савицької Н.В. 
суддів: Томчука А.В.  Драчук Т. О. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 26 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не включенні до складу грошового забезпечення, з якого позивачу обчислена грошова компенсація за невикористані дні оплачуваних відпусток, сум додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", та індексації;
- зобов`язати відповідача перерахувати та доплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні оплачуваних відпусток, обчисливши її розмір із розміру місячного грошового забезпечення з урахуванням сум додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", та індексації;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не включенні до складу грошового забезпечення, з якого позивачу обчислена матеріальна допомога для оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2022, 2024 та 2025 рік, сум індексації;
- зобов`язати відповідача перерахувати та доплатити позивачу матеріальну допомогу для оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2022, 2024 та 2025 рік, обчисливши її розмір із розміру місячного грошового забезпечення з урахуванням сум індексації.
В обґрунтування позову зазначає, що позивачу не в повному обсязі виплачена грошова компенсація за невикористані дні оплачуваних відпусток, матеріальна допомога для оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2022, 2024 та 2025 рік.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 26.03.2026 задоволено позов частково та ухвалено:
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Житомирській області, яка полягає у не включенні до розміру місячного грошового забезпечення, з якого ОСОБА_1 обчислена матеріальна допомога для оздоровлення за 2022, 2024 роки та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2022, 2024 роки сум нарахованої та виплаченої індексації.
Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Житомирській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги для оздоровлення за 2022, 2024 роки та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022, 2024 роки, виходячи з розміру індексації грошового забезпечення, яка входила до складу місячного грошового забезпечення, з якого обраховувались ці допомоги.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Житомирській області, яка полягає у не включенні до місячного грошового забезпечення, з якого ОСОБА_1 обчислена компенсація за невикористані дні оплачуваної відпустки сум нарахованої та виплаченої індексації та додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168.
Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Житомирській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 компенсація за невикористані дні оплачуваної відпустки, виходячи з місячного грошового забезпечення (враховуючи індексацію та додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168), право на отримання якого поліцейський мав відповідно до законодавства, на день звільнення зі служби.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Відповідач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та невмотивованість, порушення норм матеріального, процесуального права, просив суд апеляційної інстанції його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Позивач правом на подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 07.11.2015 проходив службу в Бердичівському РВП Головного управління Національної поліції в Житомирській області, з якого наказом начальника ГУ НП в Житомирській області від 08.09.2025 № 540 о/с був звільнений у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.
Відповідач нарахував та виплатив позивачу грошове забезпечення за березень 2022 року, до складу якого, крім інших видів, увійшли індексація, додаткова винагорода, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, матеріальна допомогу для оздоровлення за 2022 рік.
Відповідач нарахував та виплатив позивачу грошове забезпечення за листопад 2022 року, до складу якого, крім інших видів, увійшли індексація, додаткова винагорода, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік.
Відповідач нарахував та виплатив позивачу грошове забезпечення за серпень 2024 року, до складу якого, крім інших видів, увійшли індексація, додаткова винагорода, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік.
Відповідач нарахував та виплатив позивачу грошове забезпечення за грудень 2024 року, до складу якого, крім інших видів, увійшли індексація, додаткова винагорода, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, матеріальна допомогу для оздоровлення за 2024 рік.
При визначенні позивачу розміру вказаних матеріальних допоміг за 2022, 2024 роки відповідач не врахував у складі місячного грошового забезпечення, з якого обчислювались ці допомоги, індексацію та додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168.
Відповідач нарахував та виплатив позивачу грошове забезпечення за лютий 2025 року, до складу якого, крім інших видів, увійшли додаткова винагорода, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, матеріальна допомогу для оздоровлення за 2025 рік.
При визначенні позивачу розміру вказаної матеріальної допомоги за 2025 рік відповідач не врахував у складі місячного грошового забезпечення, з якого обчислювалась ця допомога, додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168.
Індексація грошового забезпечення за лютий 2025 року відповідачем позивачу не нараховувалась.
Відповідачем рішення про виплату позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік не приймалось. 
Відповідач нараховував та виплачував позивачу за серпень-вересень 2025 року індексацію грошового забезпечення та додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168.
При звільнені відповідач позивачу нарахував та виплатив компенсацію за невикористані дні оплачуваних відпусток, при обчисленні якої не врахував виплачені за серпень-вересень 2025 року індексацію та додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168.
Вважаючи, що при проведенні з позивачем розрахунку при звільненні відповідач не виплатив всі належні суми, ОСОБА_1 , звернувся до ГУ НП в Житомирській області із заявою, за результатами розгляду якої листом від 26.09.2025 № 209174-2025 було повідомлено про відсутність правових підстав для здійснення донарахування грошового забезпечення позивачу.
Не погоджуючись з даною відповіддю, позивач звернувся до суду.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIII (далі по тексту - Закон № 580-VIII).
Відповідно до частин першої та третьої статті 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
Частинами першою, другою статті 94 Закону № 580-VIII передбачено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Статтею 102 Закону № 580-VIII визначено, що пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" від 11.11.2015 № 988 (далі по тексту - Постанова № 988) передбачено, що грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Грошове забезпечення курсантів закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, складається з посадового окладу. Грошове забезпечення Голови Національної поліції та його заступників визначається цією постановою.
Пунктом 2 Постанови № 988 передбачено, що порядок виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затверджується Міністерством внутрішніх справ.
На виконання вимог статті 94 Закону № 580-VIII та Постанови № 988 Міністерство внутрішніх справ України 06.04.2016 видало наказ № 260, яким затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання.
Відповідно до пункту 1 розділу І Порядку № 260 ці Порядок та умови визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції України, у тому числі здобувачам вищої освіти, яким присвоєно спеціальне звання поліції, закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських.
Згідно з пунктом 3 розділу І Порядку № 260 грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення. 
Щодо розміру грошової компенсації за невикористані календарні дні основної та додаткової відпустки, колегія суддів зазначає наступне.
Закон України «Про відпустки» установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
Згідно зі статтею 4 Закону України «Про відпустки установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4)соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5)відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.
У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону України «Про відпустки»).
Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 КЗпП України.
Відповідно до частин дев`ятої, десятої та одинадцятої статті 93 Закону № 580-VIII поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Аналізуючи наведені норми законодавства, вбачається, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.
Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.
З огляду на відсутність правового врегулювання питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки положеннями Закону № 580-VIII і Порядком МВС № 260, суд дійшов висновку, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону України «Про відпустки».
Так, відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки» і частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.
Дана правова позиція узгоджується із позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 19 січня 2021 року по справі № 160/10875/19, від 31 березня 2021 року в справі № 320/3843/20. 
Так, вирішуючи питання того, чи є додаткова винагорода, передбачена Постановою № 168, винагородою, яка має постійний характер, колегія суддів звертає увагу на висновок Верховного Суду у постанові від 27.03.2025 року у справі № 240/2921/23, в якій зазначено, що пункт 1 Постанови № 168 чітко і однозначно передбачає, що:
- додаткова винагорода за своєю суттю є тимчасовою (непостійною) виплатою поліцейського, оскільки установлюється на період дії воєнного стану та прямо залежить від наявності (дії) в Україні правового режиму воєнного стану;
- розмір додаткової винагороди не є сталим, адже вона виплачується пропорційно в розрахунку на місяць в залежності від виконання завдань та часу приймання поліцейським участі в бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії та перебування безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів;
- визначається наказами командирів (начальників).
Отже за відсутності принаймні однієї із указаних умов, виплата додаткової винагороди не здійснюється. 
За такого правового урегулювання та обставин справи Верховний Суд уважав помилковим висновок судів попередніх інстанцій про те, що передбачена Постановою № 168 додаткова винагорода відповідає ознакам щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, оскільки є щомісячною та має постійний характер. 
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що за своєю правовою природою, додаткова винагорода, установлена пунктом 1 Постанови № 168, є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення.
Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.01.2025 у справі № 200/1564/24.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічних оплачуваних відпусток з урахуванням додаткової винагороди, яку він отримував під час проходження служби, передбаченої постановою КМУ № 168 від 28.02.2022.
Отже, у задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Житомирській області, яка полягає у не включенні до місячного грошового забезпечення, з якого ОСОБА_1 обчислена компенсація за невикористані дні оплачуваної відпустки сум нарахованої та додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 та зобов`язання Головне управління Національної поліції в Житомирській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 компенсація за невикористані дні оплачуваної відпустки, виходячи з місячного грошового забезпечення (враховуючи додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168), право на отримання якого поліцейський мав відповідно до законодавства, на день звільнення зі служби, слід відмовити.
Аналізуючи наведені нормативно - правові акти, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги в цій частині, зробив помилкові висновки.
Щодо матеріальної допомоги для оздоровлення, вирішення соціально-побутових питань та компенсації невикористаних відпусток із врахування індексації, колегія суддів зазначає наступне.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України від 03.07.1991 № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон № 1282-XII).
Статтею 1 Закону № 1282-XII встановлено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Згідно зі ст. 2 Закону № 1282-ХІІ індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Відповідно до статей 4, 6 Закону № 1282-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.
Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозованого рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
У разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.
Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 № 2017-III визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі ст. 19 цього Закону є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій, яка є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Пунктом1-1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003, з наступними змінами та доповненнями, передбачено, що підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06 лютого 2003 року № 491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.
Відповідно до п. 2 цього Порядку, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, в тому числі: грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу.
Таким чином, індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, а тому, вона має бути врахована у складі грошового забезпечення військовослужбовців при розрахунку грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та компенсації за невикористані дні відпусток.
Враховуючи зазначене вище колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що індексація входить до складу грошового забезпечення, з якого має бути обрахована сума грошової допомоги на оздоровлення, грошової допомоги на вирішення соціально-побутових питань та компенсації за невикористані дні відпусток.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції в цій частині позовних вимог правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення в цій частині.
Інші доводи та заперечення сторін на висновки суду не впливають.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Згідно з приписами пункту другого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та неправильно застосував норми матеріального і процесуального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити частково, з частковим скасуванням рішення суду.
Керуючись ст. ст. 311, 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Житомирській області - задовольнити частково.
Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 26 березня 2026 року у справі № 240/23114/25 - скасувати в частині задоволених позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Житомирській області, яка полягає у не включенні до місячного грошового забезпечення, з якого ОСОБА_1 обчислена компенсація за невикористані дні оплачуваної відпустки сум нарахованої та додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 та зобов`язання Головного управління Національної поліції в Житомирській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні оплачуваної відпустки, виходячи з місячного грошового забезпечення (враховуючи додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168), право на отримання якого поліцейський мав відповідно до законодавства, на день звільнення зі служби.
Ухвалити в цій частині постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.
В іншій частині рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 26 березня 2026 року у справі № 240/23114/25 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий | | | Савицька Н.В.
Судді | | | Томчук А.В.    Драчук Т. О.