| | Справа № 335/9796/24  2/335/333/2026

| РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ |

07 липня 2026 року м. Запоріжжя

Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя у складі головуючого судді Романько О.О., за участі секретаря судового засідання Корсунової Г.В., позивача ОСОБА_1 , представника позивача - адвоката Головкіної Н.А., відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача - адвоката Крестинської Л.А. розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди та стягнення довічного утримання,-
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом.
В обґрунтування позовних вимог зазначили, що 10 вересня 2022 року близько 22-20 години відповідач ОСОБА_2 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період та проходячи її у складі військової частини НОМЕР_1 , знаходячись на території посту повітряного спостереження тимчасового розташування командного пункту зенітного ракетно-артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 та перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, із застосуванням вогнепальної зброї вбив сина позивача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується повідомленням про підозру, свідоцтвом про народження ОСОБА_3 , а також свідоцтвом про смерть ОСОБА_3 , копії яких долучені до матеріалів цієї позовної заяви.
Втрата сина призвела до тяжких моральних страждань позивача, адже ОСОБА_3 був його єдиною дитиною та єдиною рідною людиною, оскільки матір ОСОБА_3 - дружина позивача померла ще у 1990 році, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_4 , та свідоцтвом про смерть ОСОБА_4 , копії яких долучені до цього позову.
Так, позивач зі смертю сина втратив сенс свого життя, адже його єдиної дитини більше немає, і позивач кожен день усвідомлює, що він вже ніколи не зможе обійняти свого сина, спитати у нього про його справи, провести разом з ним час, поспілкуватись на різноманітні теми, побавитись з онуками, адже його син вже ніколи їх не народить. Позивач кожен день відчуває спустошення та біль, які неможливо заповнити та загоїти, оскільки він розуміє, що у цьому світі він залишився один і жодна людина, захоплення чи подія не зможе відволікти його від думок про безповоротну втрату сина. Всі ці думки підривають здоров`я позивача, яке і без цих думок є ненайкращим, враховуючи вік позивача та наявність у нього інвалідності.
Таким чином, позивач оцінює моральну шкоду, завдану йому відповідачем внаслідок вбивства ОСОБА_3 в розмірі 15 000 000 грн.
Крім того, приймаючи до уваги непрацездатність позивача, який станом на день смерті ОСОБА_3 мав право на одержання від сина утримання і таке утримання він від нього одержував, позивач вважає необхідним стягнути на його користь з ОСОБА_2 довічне утримання у виді щомісячних платежів, визначених розміром половини середньомісячного заробітку ОСОБА_3 .
За таких обставин, враховуючи досягнення позивачем пенсійного віку, наявність у нього інвалідності та розмір його пенсії, який не набагато перевищує законодавчо встановлений прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, що підтверджується довідкою про доходи ОСОБА_1 , копія якої долучена до цієї позовної заяви, приймаючи до уваги проживання ОСОБА_3 однією сім`єю з ОСОБА_1 , а також середньомісячний заробіток сина позивача, розмір якого перевищував розмір пенсії ОСОБА_1 та дозволяв ОСОБА_3 матеріально утримувати останнього, відсутність у ОСОБА_3 інших осіб, яких в силу закону він зобов`язаний утримувати, можна дійти висновку і про перебування позивача на утриманні його сина, і про наявність у позивача станом на день смерті ОСОБА_3 права на одержання такого утримання від ОСОБА_3 . 
Отже вважали, що враховуючи відсутність у померлого ОСОБА_3 інших, окрім позивача ОСОБА_1 осіб, які перебували на його утриманні та/або мали право на одержання такого утримання, а також приймаючи до уваги розмір середньомісячного заробітку (доходу) ОСОБА_3 , який підтверджується грошовим атестатом № 559 від 3 жовтня 2023 року та довідками щодо розмірів додаткових видів грошового забезпечення, копії яких долучені до цієї позовної заяви, позивач має право на довічне утримання від відповідача у розмірі половини середньомісячного заробітку (доходу) ОСОБА_3 , що становить 4 994 грн. 45 коп. на місяць (9 988 грн. 90 коп. / 2).
До того ж, згідно з ч. 4 ст. 23 ЦК України незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, відшкодуванню підлягає і моральна шкода, яка не пов`язана з розміром відшкодування майнової шкоди.
Так, родинний зв`язок позивача ОСОБА_1 з померлим ОСОБА_3 підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_3 , копія якого долучена до цієї позовної заяви, а наявність вини ОСОБА_2 у вбивстві сина позивача доведена матеріалами кримінального провадження № 12022052510000847 від 11 вересня 2022 року, зокрема, повідомленням про підозру ОСОБА_2 у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_3 ..
Отже, враховуючи непоправність втрати, яку спричинив відповідач позивачу вбивством його сина, глибину душевних страждань, які внаслідок цієї втрати кожен день відчуває позивач, який зі своїм сином мав дуже теплі стосунки та якого відповідач позбавив щастя мати сина та усвідомлювати й відчувати його підтримку і допомогу, а також приймаючи до уваги ступінь вини відповідача у вбивстві ОСОБА_3 , адже смерть сину позивача відповідачем була завдана умисно, що доводиться матеріалами кримінального провадження, зокрема, повідомленням про підозру ОСОБА_2 у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_3 , то ОСОБА_1 вважає доцільним стягнути на його користь з відповідача моральну шкоду у сумі 15 000 000 грн., яка хоча і не поверне позивачу сина, але є цілком розумною та не призведе до збагачення позивача за рахунок відповідача. 
Таким чином, розмір моральної шкоди позивач ОСОБА_1 оцінює сумою 15 000 000 гривень. 
У свою чергу, розмір довічного утримання від відповідача ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 визначає щомісячними платежами по 4 994 гривні 45 копійок.
Просили стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , моральну шкоду у сумі 15 000 000 (п`ятнадцять мільйонів) гривень та по 4 994 (чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто чотири) гривні 45 копійок щомісяця довічно в рахунок пожиттєвого утримання позивача.
07.11.2024 у справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.
02.12.2024 з боку представника позивача було подане клопотання про зупинення розгляду справи.
03.12.2024 відповідно до ухвали суду провадження у справі за зазначеним позовом було зупинено через об`єктивну неможливість розгляду цієї справи до вирішення Слов`янським міськрайонним судом Донецької області справи за №243/691/23 (провадження № 1-кп/243/181/2024) за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, а саме до набрання законної сили судовим рішенням в зазначеній справі. 
21.11.2025 представником позивача було надано клопотання про поновлення провадження у справі та надано вирок Слов`янського районного суду Донецької області від 26.09.2025 № 243/691/23 (провадження № 1-кп/243/301/2025), відповідно до якого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та призначено покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі. Вирок суду набрав законної сили 28.10.2025.
26.11.2025 відповідно до ухвали судді провадження у справі віднослено зі стадії, на якій воно було зупинено та призначено підготовче засідання на 16.12.2025.
03.03.2026 надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача - адвокат Кресинська Л.А. зазначила, що позовні вимоги позивача відповідач ОСОБА_2 визнає частково. А саме, щодо щомісячного стягнення відшкодування, передбаченого ст.1200 ЦК України, в розмірі 4 994,45 грн. не визнає повністю за недоведеністю позовних вимог. Позовну вимогу щодо стягнення моральної шкоди визнає частково, а саме, не погоджується з розміром у 15 000 000 грн., яку просить стягнути позивач.
Далі вказали на те, що з матеріалами справи, зокрема, з паспортного документу вбачається, що на момент смерті сина позивач досяг пенсійного віку ( 62р ). Що ж стосується посилання представника позивача у позові на наявність у позивача непрацездатності у зв`язку з інвалідністю, то долучена довідка МСЕК має строк дії до 01.09.2010 року, тому її слід виключити з переліку доказів як таку, що не відноситься до предмету доказування (ст.77 ЦПК України). Довідка органу ПФУ про отримання пенсії по інвалідності за грудень 2023 року - лютий 2024 року не може свідчити про наявність у позивача інвалідності станом на 2022 рік.
Також наполягали на тому, що закон передбачає не формальну обставину непрацездатності, а й вимагає обов`язкового доведення хоча б однієї з обставин: «позивач був на утриманні загиблого на день його смерті» або «позивач мав на день смерті свого сина право на одержання від нього утримання».
Далі у відзиві зазначили про те, що представник позивача у своїй позовній заяві дійшов до висновку і про перебування позивача на утриманні його сина, і про наявність у позивача станом на день смерті ОСОБА_3 права на одержання такого утримання від ОСОБА_3 , тобто стверджує про наявність обох підстав, з чим відповідач не погоджується.
Роблячи висновок про те, що «позивач перебував на утриманні свого сина», представник позивача покликається на ряд обставин та доказів. А саме, покликається на розмір пенсії позивача, який не набагато перевищує законодавчо встановлений прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, що підтверджується довідкою про доходи ОСОБА_1 . Проте, вважали, що стороною позивача було підтверджено розмір пенсії за грудень 2023 року - лютий 2024 року, і не підтверджено наявність та розмір пенсії за червень-серпень 2022 року, а також не підтверджено розмір або відсутність іншого доходу окрім пенсії, оскільки група інвалідності - 3, дозволяє працювати з певними обмеженнями.
Окремо зазначили, що роблячи висновок про перебування позивача на утриманні сина, представник позивача покликається на факт проживання позивача однією сім`єю з сином. Однак, у підтвердження цього жодних доказів не надає. Можливо й позивач із сином були зареєстровані за однією адресою, чого з матеріалів справи не видно, проте відповідач ОСОБА_2 вказує, що загиблий по місцю спільної з ОСОБА_2 служби повідомляв, що проживає із співмешканкою. Зважаючи на перебування тривалий час загиблого до часу його смерті поза межами місця проживання як зареєстрованого так і фактичного, а саме на службі по мобілізації, доказів надання утримання позивачу та доказів про спосіб надання такого утримання стороною позивача не надано. 
Також зазначили, що позивач, як особа, що досягла пенсійного віку ( 62 р. ) станом на момент загибелі сина, теоретично міг мати право на одержання утримання від сина за умови доведення такого права на утримання в належний спосіб, зокрема, підтвердження свого фінансового стану станом на момент загибелі сина, чого зроблено не було.
Щодо обставин, перелічених в частині 2 статті 1200 ЦК України, то вважали за необхідне з`ясувати обставини того, чи були на утриманні ОСОБА_3 працездатні особи, які не мають права на відшкодування шкоди.
Наполягали на тому, що в аспекті приписів норм статті 1200 Ц України, не вирішеним залишається питання, чи перебувала співмешканка ОСОБА_3 на його утриманні, чи була вона працездатною та її частка мала б вираховуватися на підставі ч.2 ст.1200 ЦК, або ж непрацездатною, та її частка мала б вираховуватися на підставі пункту 5 абзацу 2 частини 1 статті 1200 ЦК України як для іншої непрацездатної особи, яка були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті.
Щодо відшкодування моральної шкоди, зазначили, що в цій частині відповідач позов визнає частково.
Просили при визначенні розміру відшкодування враховувати вимоги розумності і справедливості.
Не заперечували, що щодо характеру правопорушення та ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, то дійсно, в даній справі розглядається відшкодування моральної шкоди внаслідок заподіяння її смертю особи. Дії відповідача згідно вироку кваліфіковані за ч.1 статті 115 КК України як вбивство. Але разом з тим, при призначенні покарання вироком суду враховано ряд пом`якшуючих обставин, за яких вчинене кримінальне правопорушення, та які свідчать про характер правопорушення. Отже, їх необхідно також брати до уваги й при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди.
Зокрема, у вироку значиться, що «обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_2 згідно із ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та вчинення кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного жорстоким поводженням або таким, що принижує честь і гідність особи, з боку потерпілого. Крім того, суд визнає вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, чи інших обставин (п. 5 ч. 1 ст. 66 КК), що обумовлено обстановкою, пов`язаною з високим рівнем психоемоційного та фізичного навантаження, притаманного виконанню обов`язків у бойових умовах, яке стало чинником, що посилив конфліктну ситуацію….
…Також суд враховує дані про особу обвинуваченого, який не судимий, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває, за місцем проживання характеризується задовільно, за місцем військової служби посередньо; є військовослужбовцем військової служби за призивом під час мобілізації; має зареєстроване місце проживання, соціальні зв`язки, грамоти та нагороди; просив вибачення в потерпілого за вчинене, думку потерпілої сторони, яка не наполягала на призначенні суворого покарання. Крім того, при обранні виду та міри покарання, суд враховує характер поведінки потерпілого в момент конфлікту, який своїми діями сприяв виникненню конфліктної ситуації і її наслідкам...
….Посткримінальна поведінка обвинуваченого (негайне повідомлення про стрілянину по рації, сприяння у виклику медичної допомоги потерпілому, нечинення опору при затриманні, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину як під час досудового розслідування, так і судового провадження, висловлення вибачень перед потерпілою стороною) є підставою для призначення покарання, наближеного до мінімального, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 115 КК. Такий висновок узгоджується постановою ВС 529/984/24 від 11.09.2025 року».
Оскільки смерть близької людини неминуче завдає моральних страждань близьким родичам, то саме тому сторона відповідача не заперечує, що моральна шкода має бути відшкодована.
Разом з тим, вважали за необхідне, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди серед іншого, брати до уваги глибину душевних страждань. Однак, в даному разі глибина душевних страждань належним чином не підтверджена доказами, а відтак, на переконання відповідача, і розмір відшкодування моральної шкоди є необґрунтованим. Сам по собі факт родинних відносин між позивачем та загиблим може свідчить про глибину моральних страждань лише опосередковано. Адже, взаємовідносини між батьком та сином, а відтак і наслідки розриву таких взаємовідносин, бувають різні: від взаємної поваги, турбуванням про долю один одного, частим спільним проведенням часу, матеріальною та фізичною взаємопідтримкою до байдужості, ворожості, ненависті, конфлікту тощо. Проте, який саме характер стосунків був у позивача та його сина на час його загибелі, відсутні жодні докази, відтак не можливо оцінити, яку глибину моральних страждань потягла втрата сина. Твердження в позові про те, що такі моральні страждання виражаються у тому, що «позивач зі смертю сина втратив сенс життя, що він не зможе обійняти свого сина, поспілкуватись, не зможе побавитися з онуками, має відчуття болі та спустошення, думки про безповоротність втрати підривають здоров`я» не підтверджуються будь-якими доказами, оскільки не надано доказів того, що дійсно син був його єдиним сенсом життя, що вони обнімались, спілкувались та як часто, що здоров`я погіршилось внаслідок моральних страждань.
Далі зазначили, що призначення відшкодування моральної шкоди у розмірі 15 млн. грн. не буде відповідати принципу розумності, адже такий розмір відшкодування обвинувачений не зможе сплатити за все своє життя. За інформацією з відкритих джерел середня тривалість життя чоловіків в Україні до повномасштабного вторгнення становила близько 67 років. На сьогодні відповідач є передпенсійного віку та має 58 років. Таким чином, враховуючи середню тривалість життя чоловіків, в місяць потрібно було б погашати 138 888, 88 грн. (15 000 000 грн. : 108 місяців (9р.Х12 міс), що не доступно для сільського вчителя, яким був до служби по мобілізації ОСОБА_2 та який наразі стане пенсіонером. Тим більше, відсутні кошти та майно для разового погашення такої суми.
Відтак, вважали, що принципу розумності буде відповідати розмір відшкодування моральної шкоди від 200 000 грн. (двісті тисяч) за наявними на даний час доказами глибини моральних страждань до 500 000 грн. (п`ятсот тисяч) в разі здобуття в ході розгляду справи додаткових доказів глибини моральних страждань.
За зазначених у відзиві обставини, на переконання сторони відповідача, правильним буде прийняття судом рішення про відмову в позовній вимозі щодо щомісячного стягнення відшкодування, передбаченого ст.1200 ЦК України, в розмірі 4 994,45 грн. за недоведеністю позовних вимог та про часткове задоволення позовної вимоги щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 200 000 (двісті тисяч) грн.
06.03.2026 представником позивача було надано відповідь на відзив. У відповіді на відзив зазначили, що ч. 1 ст. 1200 ЦК України передбачено, що у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.
Таким чином, право на відшкодування шкоди мають три категорії осіб: 1) непрацездатні особи, які були на утриманні потерпілого; 2) непрацездатні особи, які мали на день смерті потерпілого право на одержання від нього утримання; 3) дитина потерпілого, народжена після його смерті.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1200 ЦК України чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, шкода відшкодовується довічно.
Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Отже, вважають, що той факт, що станом на 10 вересня 2022 року, коли відповідач вбив сина позивача, позивачу виповнилося 62 роки, дає підстави для висновку, що станом на ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_1 досяг пенсійного віку, встановленого законом, у зв`язку з чим у розумінні частини першої статті 1200 ЦК України він набув статусу непрацездатної особи.
Що стосується перебування позивача на утримання свого сина, то ч. 1 ст. 1200 ЦК України право на відшкодування шкоди передбачено і для тих непрацездатних осіб, які були на утриманні потерпілого, і для тих непрацездатних осіб, які станом на день смерті потерпілого мали право на одержання від нього утримання.
Зі змісту ч. 1 ст. 202 СК України слідує, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги.
З приводу обставин, які мають бути враховані судами при вирішенні питання про право непрацездатних батьків на одержання утримання від їх повнолітніх дітей, у постановах Верховного Суду, ухвалених 13 березня 2019 року у справі № 643/207/16-ц (у Єдиному державному реєстрі судових рішень ця справа зазначена за №607/207/16- ц), 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц, 06 травня 2020 року у справі № 742/554/19-ц, 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19-ц, 08 вересня 2021 року у справі № 577/1316/20-ц, зазначено, що під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.
Так, пенсійне посвідчення позивача, копія якого знаходиться у матеріалах цивільної справи № 335/9796/24, свідчить, що станом на 10 вересня 2022 року позивач мав інвалідність третьої групи по загальному захворюванню, адже дане посвідчення було видано 06 липня 2016 року, тобто до 2022 року, та термін дії цього посвідчення є довічним, тобто охоплює період 10 вересня 2022 року. Також з даного посвідчення вбачається, що з 2016 року позивач одержує пенсію по інвалідності по третій групі по загальному захворюванню.
У свою чергу, частиною першою статті 33 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що пенсія по інвалідності залежно від групи інвалідності призначається в таких розмірах: особам з інвалідністю I групи - 100 відсотків пенсії за віком; особам з інвалідністю II групи - 90 відсотків пенсії за віком; особам з інвалідністю III групи - 50 відсотків пенсії за віком, обчисленої відповідно до статей 27 і 28 цього Закону.
З частини другої статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» слідує, що для забезпечення індексації пенсії щороку з 1 березня проводиться перерахунок раніше призначених пенсій шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії.
Таким чином, наполягали на тому, що враховуючи можливість перерахунку призначеної пенсіонеру пенсії шляхом індексації лише у бік збільшення, довідка про доходи ОСОБА_1 , копія якої наявна в матеріалах цивільної справи № 335/9796/24, і з якої слідує, що у період з грудня 2023 року по лютий 2024 року пенсія позивача ОСОБА_1 становила 2 528 грн. 57 коп., дає підстави для висновку, що станом на 2022 рік щомісячний розмір пенсії позивача не перевищував розміру 2 528 грн. 57 коп.
Отже, вважають, що доказами, наявними у цивільній справи № 335/9796/24, доведено і перебування позивача на утриманні його сина, і наявність у позивача станом на день смерті ОСОБА_3 права на одержання такого утримання від ОСОБА_3 .
Що стосується посилань сторони відповідача на наявність у ОСОБА_3 станом на день його смерті співмешканки, яка також мала право на утримання від померлого, то сторона позивача вважала за необхідне зазначити таке.
Частиною 1 ст. 1200 ЦК України визначальною умовою, яка дає особі право на утримання, передбачена непрацездатність такої особи.
Частиною 2 ст. 21 СК України закріплено правило, за яким проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до ч. 1 ст. 91 СК України якщо жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, тривалий час проживали однією сім`єю, той із них, хто став непрацездатним під час спільного проживання, має право на утримання відповідно до статті 76 цього Кодексу.
В той же час, стороною відповідача на підтвердження своїх доводів у цій частині не надано суду жодного доказу, зокрема відповідного рішення суду про встановлення факту проживання ОСОБА_3 із зазначеною у відзиві на позовну заяву жінкою однією сім`єю без шлюбу, проживання ОСОБА_3 з цією жінкою тривалий проміжок часу, а не періодичні зустрічі з нею, набуття останньою непрацездатності під час її сумісного тривалого проживання з ОСОБА_3 , перебування цієї жінки на утриманні ОСОБА_3 .
У зв`язку з цим, вважали, що доводи сторони відповідача в частині наявності права на утримання від ОСОБА_3 не лише у позивача, а і у жінки, зазначеної відповідачем, є такими, що не підтверджені жодними доказами.
Далі зазначили, що стосується каяття відповідача у вчиненому, то на переконання представника позивача, вказана обставини жодним чином не зменшує моральні страждання позивача від втрати сина. Щодо доказів наявності між позивачем та ОСОБА_3 теплих відносин, то як і в будь-якій родині батько та син не фіксували свої розмови, спільне проведення часу тощо будь-якими засобами фіксування з тим, щоб у подальшому такі докази надати суду. Просили врахувати наведене та задовольнити позовні вимоги повністю.
В судовому засіданні представник позивача надала пояснення згідно позову та відповіді на відзив. Окремо зазначила, що позивач на момент смерті свого сина був пенсіонером та май інвалідність. Пенсія позивача була і є невеликою, а померлий отримував дохід достатній для утримання батька. 
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснив, що до мобілізації сина він постійно проживав з ним. Своєї сім`ї син не мав. Проживали разом, син йому допомагав. Стосунки з сином були добрі. Телефонували один одному під час того як син проходив службу. Коли син загинув, то з військової частини зателефонували його дядькові та повідомили про його смерть. В якій саме військовій частині чи підрозділі проходив службу він не знає. До мобілізації його син постійної роботи не мав, але працював на будівництві. На момент смерті сина він був вже пенсіонером і ніде не працював. За час служби син йому декілька разів перерахував приблизно по 1500 грн. щоб сплатив комунальні послуги та придбав собі продукти харчування.
Відповідач у судовому засіданні пояснив, що заявлена позивачем сума відшкодування моральної шкоди в розмірі 15 млн. грн. є занадто надмірною. Він не зможе сплатити таку суму коштів за все життя, оскільки сам наразі є пенсіонером. За час проходження військової служби він спілкувався з ОСОБА_6 . Останній ніколи не згадував свого батька та те, що він допомагає батькові. Позивач зі своїм сином не спілкувався, між ними не було теплих родинних стосунків. Щодо довічного утримання позивача категорично заперечував.
Представник відповідача в судовому засіданні надала пояснення згідно відзиву на позовну заяву. Окремо зазначила, що позивачем не доведено право на його довічне утримання за рахунок відповідача. Відомостей про склад сім`ї позивача суду не надано. Позивач тільки формально мав право на його утримання від свого сина. Моральна шкода невиправдано завищена. Відповідач не заперечує, що смерть сина позивачу завдала моральних страждань. Разом з тим, навіть при ухваленні вироку щодо винуватості відповідача у смерті сина позивача, було враховано і протиправну поведінку самого загиблого. Відомості, що саме через смерть у позивача погіршився ста здоров`я матеріалами позову не доведені. ОСОБА_2 досяг 58-річного віку, є пенсіонером, доходів не отримує, перебуває у місцях позбавлення волі. За зазначених обставин вважала, що з врахуванням принципів розумності та співмірності, моральна шкода може бути відшкодована в розмірі від 200 000 грн. до 500 000 грн. В частині позовних вимог щодо довічного утримання позивача просила відмовити.
Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, судом встановлені певні обставини та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до вироку Слов`янського міськрайонного суду Донецької області № 243/691/23 (провадження № 1-кп/243/301/2025) від 26.09.2025 гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років. За обставинами правопорушення смерть була заподіяна солдату військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . Вирок набрав законної сили 28.10.2025. ОСОБА_2 відбуває покарання у виді позбавлення волі в ДУ «Полицька виправна колонія (№76)».
Відповідно до паспорта громадянина України серії НОМЕР_4 виданим Орджонікідзевським РВ УМВС України в Запорізькій області від 07.09.2002 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 з 22.06.1998, має рнокпп НОМЕР_3 .
Відповідно до копії пенсійного посвідчення серії НОМЕР_5 дата видачі 06.07.2016 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , є пенсіонером по інвалідності 3 грп. загального захворювання, довічно.
Згідно з копією довідки до акту огляду МСЕК серії АД № 122795 від 27.08.2009 ОСОБА_1 оглянутий повторно, встановлена йому інвалідність третьої групи загального захворювання строком до 01.09.2010, черговий огляд призначено на 27.08.2010.
Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_6 виданого відділом РАЦС міськвиконкому м. Запоріжжя від 02.12.1983 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , уклали шлюб 02.12.1983, актовий запис № 2973. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - ОСОБА_8 .
Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_7 виданого Орджонікідзевським відділом РАЦС м. Запоріжжя 08.09.1984 ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_10 в м. Запоріжжі, його батьками зазначено: батьком - ОСОБА_1 , матір`ю - ОСОБА_4 , актовий запис № 1422.
Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_8 гр. ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_11 у віці 29 років, про що Кам`янець-Подільським міським відділом РАЦС 08.06.1990 складено актовий запис про смерть за № 307.
Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_9 виданого Олександрівським відділом держаної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) від 14.09.2022 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , помер ІНФОРМАЦІЯ_12 у віці 38 років в м. Слов`янськ Донецької області, актовий запис № 1913.
Згідно з копією грошового атестата виданого в/ч НОМЕР_1 від 03.10.2023 № 559 засвідчує, що стрілець-зенітник, 05тр., солдат ОСОБА_3 , рнокпп НОМЕР_10 , отримував грошове забезпечення.
Відповідно до довідки про щомісячні додаткові види грошового забезпечення та премію виданої командиром в/ч НОМЕР_1 від 06.05.2023 за № 666 солдат ОСОБА_3 за період з 25.02.2022 по 01.08.2022 отримував дохід у розмірі 9988,90 грн.
Згідно з довідкою про доходи № 4718 9772 1177 1734 виданої пенсіонеру ОСОБА_1 в тому, що він перебуває на обліку в УПФУ в Запорізькій області та його пенсія за період з грудня 2023 року по лютий 2024 року склала 2 528,57 грн.
Мотиви, якими керується суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребовуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.
Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Згідно статті 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) право кожного на життя охороняється законом.
Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу, що перше речення статті 2, яке вважається одним із основоположних положень Конвенції і одночасно захищає одну з основних цінностей демократичних суспільств, що формують Раду Європи, вимагає від держав не тільки утриматись від "умисного" позбавлення життя, але й вживати відповідні заходи для захисту осіб, що перебувають в межах їхньої юрисдикції(див. наприклад рішення ЄСПЛ від 17 січня 2002 року в справі Calvelli&Ciglio v. Italy, заява №32967/96) та від 19 грудня 2017 року в справі LopesdeSousaFernandes v. Portugal, заява №56080/13).
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19), від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17 (провадження № 14-98цс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).
Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (частина перша статті 264 ЦПК України).
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
У частині другій статті 1168 ЦК України зазначено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Частиною першою статті 1177 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
За частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчиненні вони цією особою.
З огляду на те, що "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями, суд, насамперед, заслухавши сторін, їх сторін та встановивши фактичні обставини справи, має широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.
Суд приймає до уваги те, що моральна шкода позивачу завдана смертю його сина, що спричинило та буде спричиняти протягом усього його життя душевні страждання; відновити становище, яке існувало до смерті сина у житті позивача неможливо.
Водночас не дивлячись на те, що з часу вчинення правопорушення сплинув тривалий період часу, проте відповідач не вжив заходів щодо відшкодування позивачу моральної шкоди та не сприяв усуненню негативних наслідків вчиненого ним правопорушення. Зазначене, на переконання суду, не може не відобразитись на характері та обсязі душевних та психічних страждань, яких зазнав та продовжує зазнавати позивач. Отже, очевидним є те, що вчиненим відповідачем правопорушенням позивачу завдано моральної шкоди.
Як вже зазначалося, то вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (частина шоста статті 82 КПК України).
Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14, від 20 квітня 2022 року у справі № 910/2615/18).
У пункті 90 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц за позовом фізичної особи до Служби безпеки України, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, Велика Палата Верховного Суду вказала, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
За зазначених обставин, суд може прийняти до уваги що однією з пом`якшуючих покарання обставин визнано вчинення кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного жорстоким поводженням або таким, що принижує честь і гідність особи, з боку потерпілого.
Суд також враховує, що стягнення грошових коштів у визначеному позивачем розмірі (15000000 грн) поставить у вкрай скрутне становище відповідача, який наразі перебуває у місцях позбавлення волі, досяг 58 років, до мобілізації працював сільським вчителем.
З огляду на зазначені обставини, суд погоджується з доводами представника відповідача про заявлення позивачем завищених вимог про стягнення моральної шкоди.
Таким чином, на переконання суду, розмір шкоди, з урахуванням встановлених обставин у цій справі, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, глибини душевних страждань, пов`язаних зі смертю сина, з урахуванням того, що позивач позбавлений можливості на підтримку з боку сина, його участі житті батька, піклування, спілкування, проведення спільного часу разом, можливості мати онуків, отримання від сина порад, необхідно визначити у розмірі 500 000 грн.
Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача довічного грошового утримання суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; 3) особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті. Особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував. Особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів. Розмір відшкодування, обчислений для кожного з осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, не підлягає подальшому перерахункові, крім таких випадків: народження дитини, зачатої за життя і народженої після смерті годувальника; призначення (припинення) виплати відшкодування особам, що здійснюють догляд за дітьми, братами, сестрами, внуками померлого. Розмір відшкодування може бути збільшений законом.
Частиною 1 статті 1202 ЦК України передбачено, що відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. За наявності обставин, які мають істотне значення, та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоди, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більш як за три роки наперед.
Аналіз норм ЦК України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
Звернувшись з позовом, ОСОБА_1 посилається на те, що він є непрацездатним (пенсіонер за віком, особа з інвалідністю ІІІ групи) батьком загиблого внаслідок вбивства ОСОБА_3 і на час смерті останнього перебував на його утриманні та мав право на утримання від сина.
Статтями 202, 203 СК України передбачено, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги, а також зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.
Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась була для заявника постійним і основним джерелом засобі до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.
Також ВС зауважив, що особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Таким чином, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць. Вказана обставини в ході судового розгляду має бути підтверджена належними і допустимим засобами доказування.
Як слідує з матеріалів провадження, предметом позову є відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, а тому доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й обставини, за яких особа перебувала на утриманні померлого та потребувала матеріальної допомоги.
В таких випадках позивачу необхідно доводити, що грошові кошти чи речі від померлого надходили регулярно, а не один раз чи випадково. Така допомога була основним джерелом існування осіб, які перебували на утриманні померлого, допомога була критично важливою для виживання, оскільки власних доходів (пенсії, стипендії чи заробітку) не вистачало. Також особа на день смерті годувальника належала до непрацездатних категорій (пенсіонери, люди з інвалідністю, неповнолітні). 
Згідно з наявними у справі документами: позивачем не доведено, що він та його син проживали разом та були зареєстрованими за однією адресою, позивач отримував пенсію, розмір якої визначений не на час смерті, а більш пізніший період. Відомості про доходи померлого надані тільки за час проходження ним військової служби, до того будь-яких відомосте про його місце трудової зайнятості та отримання доходів, за які він міг утримувати свого батька, який є пенсіонером по інвалідності з 2016 року. Позивач у судовому засіданні надав пояснення, що він проживав разом з сином, своїм братом та його дружиною. При цьому не зазначав за якою саме адресою вони мешкали, зокрема чи це за його зареєстрованим місцем проживання, чи будь-яким іншим, кому належить житло, в якому вони проживали. Позивач зазначав, що син надавав всього декілька разів по 1500 грн. для сплати комунальних платежів та придбання продуктів харчування.
Таким чином, суд вважає, що у справі відсутні докази, що ОСОБА_1 одержував від ОСОБА_3 матеріальну допомогу, яка була для нього єдиним або основним джерелом засобів для існування.
Про виклик будь-яких свідків, зокрема сусідів позивача, актів обстеження місця проживання, де мешкав позивач разом з сином, відомості, що позивач лікувався за кошти сина, суду не надано.
Непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи (підпункт «г» пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»).
До таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 165/325/17, який відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України враховується при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.
Як вже зазначалося, то предметом даного позову є відшкодування шкоди, завданою смертю потерпілого, доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі.
Проте, вказані обставини не було встановлено судом з огляду на відсутність належних та допустимих доказів у їх підтвердження. Більше того, посилання представника позивача на те, що загиблий син утримував позивача було спростовано самим позивачем у судовому засіданні.
Особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі-набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»).
Сума прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановлюється державним бюджетом України на кожен рік.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема, осіб, які втратили працездатність.
До осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані особами з інвалідністю в установленому порядку.
Таким чином, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць, відповідно до закону України «Про державний бюджет України».
Прожитковий мінімум станом на вересень 2022 року (місяць смерті ОСОБА_3 ) для осіб, які втратили працездатність складав - 2 027 грн. Позивачем надані відомості щодо розміру його пенсії у найближчому до зазначеного місяця періоді - грудень 2023 року, який складав 2528,57 грн. Тобто, можна дійти висновку, що розмір пенсії позивача, на час смерті його сина, відповідав розміру прожиткового мінімуму, визначеному для осіб певної категорії.
При цьому, ні позивачем, ні його представником не було надано належних та допустимих доказів як на підтвердження наявності у позивача потреби у матеріальній допомозі, передбаченій статтею 202 СК України, так і того, що син надавав йому таку допомогу, яка, в свою чергу, була основним і постійним джерелом його існування.
Отже, позивачем не доведено обставин перебування на утриманні загиблого сина та потребу у матеріальній допомозі від останнього.
З врахування встановлених обставин суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача щодо відшкодування моральної шкоди та відмову в задоволенні позовних вимог, які стосувалися довічного грошового утримання за їх недоведеністю.
Згідно з приписами частини 1 та 2 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
За змістом частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 6 статті 141 ЦПК України).
Відповідно до приписів частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: позовної заяви немайнового характеру, яка подана: юридичною особою 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Враховуючи вимоги статті 141 ЦПК України та з огляду на те, що позов задоволено частково, позивач від сплати судового збору звільнений, тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в розмірі 547,46 грн. (3,29 % від ціни позову).
Керуючись ст.ст. 2, 4, 19, 76, 81-82, 133, 141, 258-259, 263-265, 268, 272-273, 354 ЦПК України, суд, - 
УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди та стягнення довічного утримання - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рнокпп НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , рнокпп НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , моральну шкоду в розмірі 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень 00 копійок.
Іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рнокпп НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь держави судовий збір в розмірі 547 (п`ятсот сорок сім) гривень, 46 копійок.
Копію рішення направити сторонам в порядку, визначеному в порядку ст. 272 ЦПК України.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Веб-адреса цього документу у Єдиному державному реєстрі судових рішень http://reyestr.court.gov.ua/ з посиланням на номер справи.
Повний текст судового рішення складено 16 липня 2026 року.

Суддя:    О. О. Романько