П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и
11 серпня 2026 року | | справа 280/8727/25

Третій апеляційний адміністративний суду складі колегії:
головуючий суддя Суховаров А.В. 
судді Ясенова Т.І., Головко О.В., 
розглянувши в письмовому провадженні в м. Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 21.10.2025 (суддя Кисіль Р.В.) про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про виплату грошового забезпечення

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України в якому просить:
- визнати протиправними дії щодо обчислення та виплати грошового забезпечення з 01.01.2022 по 31.12.2022, грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022;
- зобов`язати здійснити перерахунок грошового забезпечення, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат позивача з 01.01.2022 по 31.12.2022, грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 “Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу”, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004 за кодом економічної класифікації видатків 2112 “Грошове забезпечення військовослужбовців”;
- визнати протиправними дії щодо обчислення та виплати грошового забезпечення з 01.01.2023 по 03.02.2023 без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023;
- зобов`язати здійснити перерахунок грошового забезпечення, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат позивача з 01.01.2023 по 03.02.2023 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 “Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу”, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004 за кодом економічної класифікації видатків 2112 “Грошове забезпечення військовослужбовців”.
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду 08.10.2025 позовну заяву залишено без руху. Суд зазначив, що позивачем пропущено визначений частиною 1 статті 233 КЗпП України щодо періоду з 20.07.2022 по 03.02.2023, оскільки позов надісланий до суду лише 02.10.2025. Позивачу надавалось 10 днів для подання заяви про поновлення строку звернення до суду.
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 21.10.2025 позовну заяву про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, в частині позовних вимог за період проходження служби з 20.07.2022 по 03.02.2023 – повернуто позивачу.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу про повернення позовної заяви. Посилається на те, що строк звернення до суду не пропущений, оскільки позивач проходить військову службу у Національній гвардії України по теперішній час.
Надаючи оцінку законності оскаржуваної ухвали, колегія суддів виходить з наступного: 
Відповідно до частини 1 статті 233 КЗпП України в редакції до 19.07.2022, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.
Відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України в редакції до 19.07.2022, в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України №2352 від 01.07.2022 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності 19.07.2022, частини 1, 2 статті 233 КЗпП України викладені в такій редакції: « 1. Працівник може звернутись із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною 2 цієї статті. 2. З заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутись до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, в тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в постанові від 21.03.2025 у справі №460/21394/23 дійшла висновку що правовідносини, які мали місце до 19.07.2022 підлягали правовому регулюванню відповідно до статті 233 КЗпП України у попередній редакції. Правовідносини, які мали місце після 19.07.2022 підлягали правовому регулюванню відповідно до статті 233 КЗпП України у новій редакції та відлік тримісячного строку звернення до суду почався з 01.07.2023.
Рішенням Конституційного Суду України №1-рп від 11.12.2025 визнана неконституційною частина 1 статті 233 КЗпП України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат. Конституційний Суд зазначив: Згідно з частиною 7 статті 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищене законом. Роботодавець зобов`язаний регулярно й своєчасно виплачувати заробітну плату та інші належні працівникові виплати протягом всього періоду трудових відносин. Конституційна гарантія своєчасного одержання винагороди за працю охоплює весь період трудових відносин. До моменту припинення трудових відносин зобов`язання роботодавця щодо виплати заробітної плати є таким, що триває. Невиплата звільненому працівникові всіх сум є триваючим правопорушенням та працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Отже, порушення зобов`язання щодо виплати винагороди за працю є триваючим та кожен день невиплати або затримки виплати заробітної плати означає незавершене правопорушення, таке, що триває. Законодавство України не передбачає кінцевого строку існування обов`язку роботодавця стосовно виплати заробітної плати за виконану працівником роботу та інших належних працівникові виплат (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до чинного законодавства, зокрема в разі звільнення), а також не встановлює граничної часової межі, за якою припиняється суб`єктивне право працівника на отримання невиплачених сум заробітної плати. Отже, установлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат без урахування того, що трудові відносини тривають (обов`язку роботодавця щодо своєчасної виплати заробітної плати), обмежує право на своєчасне одержання винагороди за працю, що суперечить частині 7 статті 43 Конституції України. Обмеження можливості працівника вимагати належну винагороду за працю в судовому порядку під час дії трудових відносин фактично нівелює цю гарантію. У сфері трудових відносин працівник перебуває в економічному та організаційному підпорядкуванні від роботодавця, що може ускладнити своєчасне звернення до суду для захисту права на оплату праці. 
Як вбачається з матеріалів справи, позивач Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України №34 від 03.02.2023 не був звільнений з військової служби, а переміщений для подальшого проходження служби до Військової частини НОМЕР_2 , де проходив службу на час звернення з позовом до суду.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду а тому, суд першої інстанції безпідставно повернув позовну заяву. 
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись статтями 241 244, 315, 320 322, 327, 329 КАС України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити.
Скасувати ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 21.10.2025 про повернення позовної заяви. 
Справу направити для продовження розгляду до Запорізького окружного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з 11.08.2026 та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів. 

Головуючий суддя А.В. Суховаров 

судді Т.І. Ясенова 

судді О.В. Головко