П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 600/1578/25-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Боднарюк О.В. 
Суддя-доповідач - Драчук Т. О. 
28 липня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Драчук Т. О. 
суддів: Полотнянка Ю.П.  Смілянця Е. С. , 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 09 червня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправною та скасування вимоги, 
В С Т А Н О В И В :
позивач, ОСОБА_2 , звернулась до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Чернівецькій області, в якому просила визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 22.02.2021 № Ф-97892-56, а також здійснити розподіл судових витрат. 
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 09 червня 2026 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги представник позивача зазначає, що відповідно до пункту 4 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року № 449 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 21 грудня 2020 року № 790, чинній на дату прийняття оскаржуваної вимоги; далі – Інструкція № 449), вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних інформаційно-телекомунікаційної системи за формою згідно з додатком 6 до Інструкції № 449 (для платників – юридичних осіб, у тому числі їх відокремлених підрозділів) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платників – фізичних осіб).
На думку апелянта, оскаржувану вимогу було оформлено за формою додатка 7 у редакції наказів Міністерства фінансів України від 28 березня 2016 року № 393, від 04 травня 2018 року № 469 та з урахуванням змін, внесених наказом Міністерства фінансів України від 10 червня 2020 року № 283, яка на момент її формування вже не була чинною.
Крім того, представник апелянта вважає, що до органу державної виконавчої служби була направлена вимога без позначки “У”, тобто неузгоджена вимога. Вказане свідчить про направлення суб`єктом владних повноважень до примусового виконання акта індивідуальної дії, оформленого з порушенням вимог чинного нормативно-правового регулювання, а тому такий недолік не може вважатися формальним.
Також, апелянт вважає, що визнаючи факт належного вручення позивачу вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 22.02.2021 № Ф-97892-56, суд першої інстанції не перевірив, чи був позивач фактично обізнаний про винесення вимоги у зв`язку з її направленням, а також чи було оператором поштового зв`язку дотримано вимог законодавства щодо порядку повідомлення адресата про надходження поштових відправлень, хоча у відповіді на відзив позивач саме про це вказував суду. 
При цьому, судом першої інстанції не було з`ясовано, чи здійснювалося повідомлення позивача про надходження поштових відправлень за номером мобільного телефону або іншими технічними засобами зв`язку, чи вкладались відповідні повідомлення до абонентської поштової скриньки, а також чи були дотримані строки зберігання та повернення поштових відправлень, передбачені Правилами надання послуг поштового зв`язку. 
Тобто, на думку апелянта, не було перевірено вимог законодавства у сфері поштового зв`язку щодо порядку вручення рекомендованої кореспонденції та чи було фактично вручено оскаржувану вимогу позивачеві та чи можливо вважати таке вручення належним.
Відтак, представник скаржника вважає, що ГУ ДПС у Чернівецькій області було порушено приписи пунктів 3, 4 розділу VI Інструкції № 449, так як оскаржувану вимогу направлено не на протязі трьох робочих днів, не за формою згідно з додатком 7 до Інструкції № 449 (чинної на дату формування вимоги) та направлено не за податковою адресою платника податків (невірно вказаний поштовий індекс позивача). 
З огляду на викладене, апелянт просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
17.07.2026 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від Головного управління ДПС у Чернівецькій області, в якому представнику відповідача просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції на без змін.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість судового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 з 15.11.2006 перебувала на податковому обліку в Головному управлінні ДПС у Чернівецькій області як фізична особа-підприємець. Згідно відомостей наявних в матеріалах справи, станом на 10.02.2025 підприємницьку діяльність припинено, однак з обліку платників податків позивача не знято.
Відповідно до облікових даних контролюючого органу позивач у період 2017– 2020 років був платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Згідно інтегрованої картки платника податків станом на 31.01.2021 за позивачем обліковувалася заборгованість (недоїмка) зі сплати єдиного внеску в сумі 37 788,74 грн.
22.02.2021 Головним управлінням ДПС у Чернівецькій області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-97892-56 на суму 37 788,74 грн. З матеріалів справи також вбачається, що зазначену вимогу контролюючий орган направив рекомендованим поштовим відправленням на податкову адресу позивача. Поштове відправлення повернулося до податкового органу з відміткою “за закінченням терміну зберігання” 05.04.2021.
Вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-97892-56 пред`явлено до примусового виконання, на підставі чого відкрито виконавче провадження № 66320127, яке перебуває на виконанні у Першому відділі державної виконавчої служби у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
25.02.2025 позивач звернулася до Державної податкової служби України зі скаргою на зазначену вимогу.
За результатами розгляду скарги ДПС України прийнято рішення від 17.03.2025 № 7449/6/99-00-06-02-01-06 про залишення скарги без розгляду, яке позивач отримав 22.03.2025.
Позивач, не погоджуючись з прийнятим контролюючим органом рішенням, звернувся з адміністративним позовом до суду.
Приймаючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції врахував висновки Верховного Суду в справі № 440/2149/19 від 04.12.2019, згідно яких особа, яка зареєстрована як фізична особа - підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.
Судом встановлено, що позивач була платником ЄСВ з 15.11.2006 до 10.02.2025. При цьому, нарахування ЄСВ проведено наступним чином: 09.02.2018 нараховано 8448,00 грн за 2017 рік (704,00 грн* 12); 19.04.2018 нараховано 2457,18 грн за І квартал 2018 року (819,06 грн*3); 19.07.2018 нараховано 2457,18 грн за II квартал 2018 року (819,06 грн*3); 19.10.2018 нараховано 2457,18 грн за III квартал 2018 року (819,06 грн*3); 21.01.2019 нараховано 2457,18 грн. за IV квартал 2018 року (819,06 грн*3); 19.04.2019 року нараховано 2754,18 грн за І квартал 2019 року (918,06 грн*3) 19.07.2019 нараховано 2754,18 грн за II квартал 2019 року (918,06 грн*3); 19.10.2019 нараховано 2754,18 грн за III квартал 2020 року (918,06 грн*3); 21.01.2020 нараховано 2754,18 грн за IV квартал 2020 року (918,06 грн*3); 19.04.2020 нараховано 2078,12 грн. за І квартал 2020 року (1039,06 грн.*2) 20.07.2020 нараховано 1039,06 грн за II квартал 2020 року (1039,06 грн*1); 19.10.2020 нараховано 3178,12 грн за III квартал 2020 року (1039,06 грн*2 + 1100*1); 19.01.2021 нараховано 2200,00 грн за IV квартал 2020 року(1100,00 грн*2).
Відповідно до абз.3 ч. 8 ст. 9 Закону України № 2464-VI платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5 1 ч.1 ст. 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Отже, суд першої інстанції встановив, що внаслідок несплати єдиного соціального внеску за вказаний період у встановлені строки станом на 31 січня 2021 року у позивача утворилася заборгованість на загальну суму 37788,74 грн.
Аргументи представника позивача стосовно того, що вимога про сплату боргу надіслана податковим органом не протягом 3-х робочих днів, суд першої інстанції оцінив критично, оскільки імперативне правило про надіслання вимоги у вказаний строк передбачено для вимог про сплату боргу (недоїмки), що прийняті за результатами документальних перевірок, відповідно до абз. 2 п.3 розділу VI Інструкції № 449.
Згідно з положеннями абз.2 п.42.5 ст.42 Податкового кодексу України у разі, якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причини, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
З облікових даних позивача як платника податків, суд першої інстанції встановив, що адресою місця проживання є: АДРЕСА_1 .
Отже, враховуючи факт наявності заборгованості та з огляду на зазначені вище норми законодавства, суд першої інстанції дійшов висновку, що Головним управлінням ДПС у Чернівецькій області 22 лютого 2021 року сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-97892-56, яку надіслано на податкову адресу позивача рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Рекомендований лист повернуто до контролюючого органу з відміткою “за закінченням терміну зберігання” 05.04.2021. Відтак, вимога про сплату боргу (недоїмки) вважається такою, що належним чином вручена платнику.
Крім того, суд першої інстанції вказав про безпідставність доводів позивача про неналежне вручення вимоги, оскільки відповідачем дотримано встановлений законом порядок її направлення на податкову адресу платника податків.
Також, суд відхилив посилання позивача на невірне зазначення поштового індексу у вимозі, оскільки сама по собі така обставина не свідчить про протиправність спірної вимоги та не спростовує факту її направлення контролюючим органом за адресою, що містилась в його облікових даних
Щодо доводів позивача стосовно форми вимоги та відсутності в її номері літери “У”, суд врахував, що позивач не довів, яким чином зазначені обставини вплинули на зміст спірної вимоги, визначення суми недоїмки чи реалізацію прав останнього, як платника єдиного внеску.
Водночас, сам факт можливих формальних недоліків оформлення документа не свідчить про його протиправність за наявності підтвердженої законом підстави для його прийняття.
Отже, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували наявність заборгованості зі сплати єдиного внеску або свідчили про протиправність формування та направлення вимоги від 22.02.2021 № Ф-97892-56.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-97892-56 від 22.02.2021 прийнята Головним управлінням ДПС у Чернівецькій області на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені законом, а тому підстави для визнання її протиправною та скасування відсутні.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VI (далі - №2464-VI) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Частиною 2 статті 2 Закону №2464-VI визначено, що виключно цим Законом визначаються порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність, порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону №2464-VI порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування Податковим кодексом України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є: фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування; 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток). 
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному періоді або окремому місяці звітного періоду, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у ст. 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної ст. 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується позивачем, ОСОБА_2 з 15.11.2006 перебуває на податковому обліку в Головному управлінні ДПС у Чернівецькій області. З 10.02.2025 стан платника “ 11” - припинено, але не знято з обліку, що свідчить про те, що в період з 15.11.2006 до 10.02.2025 позивач була платником ЄСВ.
Досліджуючи зміст та обґрунтування апеляційної скарги, колегія суддів зауважує про відсутність доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції в частині наведено розрахунку сум нарахованого єдиного соціального внеску за спірний період, внаслідок несплати якого станом на 31.01.2021 у позивача утворилася заборгованість на загальну суму 37788,74 грн.
При цьому, судом апеляційної інстанції не здобуто доказів, які б підтверджували факт працевлаштування позивача в період з 01.01.2017 по 31.01.2021, а позивачем таких до матеріалів справи не надано.
Водночас, в апеляційній скарзі представник апелянта зауважує, що суд першої інстанції, визнаючи факт належного вручення позивачу вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 22.02.2021 № Ф-97892-56, не перевірив, чи був позивач фактично обізнаний про винесення вимоги у зв`язку з її направленням, а також чи було оператором поштового зв`язку дотримано вимог законодавства щодо порядку повідомлення адресата про надходження поштових відправлень, про що представником позивача зазначалось у відповіді на відзив під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Також, податковим органом сформовано акт індивідуальної дії на підставі неіснуючого нормативно-правового акту, а саме оскаржувана Вимога була сформована відповідно до Додатку 7 в редакції Наказів Міністерства фінансів № 393 від 28.03.2016, № 469 від 04.05.2018; із змінами, внесеними згідно з Наказом Міністерства фінансів № 283 від 10.06.2020, тобто в редакції не чинної на дату формування вимоги.
Крім того на адресу органу виконавчої служби було направлено неузгоджену вимогу (без літери "У").
Так, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги в частині належного вручення податкової вимоги позивачу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно з ч. 4 ст. 25 Закону №2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена за результатами документальної перевірки, надсилається (вручається) платнику в порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України.
Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена з метою стягнення недоїмки з єдиного внеску у разі його несплати платником у визначені цим Законом строки, надсилається податковим органом платнику в паперовій та/або електронній формі у порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України.
Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.
У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з податковим органом шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.
Відповідно до п. 1-2 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449 (далі - Інструкція №449, в редакції чинній на момент внесення спірної податкової вимоги) до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення. 
У разі виявлення платником своєчасно не нарахованих сум єдиного внеску такі платники зобов`язані самостійно обчислити ці внески, відобразити їх у звітності, що подається платником до податкових органів, та сплатити їх. До такого платника застосовуються штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції.
У разі виявлення податковим органом своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий податковий орган обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції.
Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена податковими органами у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.
Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційно-комунікаційних систем ДПС (далі - ІКС) на суму боргу, що перевищує 10 гривень.
Положеннями п. 4 Розділу VI Інструкції №449 передбачено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).
Сформована в ІТС вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається податковим органом платнику єдиного внеску в паперовій та/або електронній формі. 
Сформована вимога про сплату боргу (недоїмки), що підлягає надсиланню у паперовій формі, у день її формування в ІТС друкується у двох примірниках, підписується керівником (його заступником або уповноваженою особою) податкового органу, скріплюється печаткою податкового органу та один примірник надсилається (вручається) платнику єдиного внеску, другий долучається до справи платника. 
Вимога про сплату боргу (недоїмки) у паперовій формі вважається належним чином надісланою (врученою), якщо вона надіслана на адресу (місцезнаходження юридичної особи, місце проживання або останнього відомого місця перебування фізичної особи) платника єдиного внеску рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручена платнику єдиного внеску або його законному чи уповноваженому представникові.
У разі якщо неможливо надіслати (вручити) платнику єдиного внеску вимогу про сплату боргу (недоїмки) поштою у зв`язку з відсутністю його за місцезнаходженням (місцем проживання) (відсутністю службових (посадових) осіб платника єдиного внеску за його місцезнаходженням), відмовою платника єдиного внеску або службових (посадових) осіб платника прийняти вимогу, поверненням поштового відправлення у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання або з інших причин, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення, вимога вважається надісланою (врученою) платнику єдиного внеску у день, зазначений поштовою службою у повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.
Верховний Суд у постанові від 18 листопада 2021 року у справу №460/5355/20, вказав, що надіслання як рішення про нарахування пені та застосування штрафних санкцій, так і вимоги про сплату боргу (недоїмки) здійснюється контролюючим органом за адресою місця проживання чи останнього відомого місця перебування фізичної особи (місцезнаходження - для юридичної особи). При цьому на платника єдиного внеску покладено обов`язок із повідомлення контролюючого органу про зміну ним свого місця проживання (місцезнаходження). У разі виконання платником такого обов`язку є підстави для звільнення його від виконання документів, надісланих податковим органом за неактуальною адресою.
Згідно з п. 42.2 ст. 42 ПК України ( в редакції чинній на момент винесення податкової вимоги) документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
Так, за правилами абзацу другого пункту 42.5 статті 42 ПК України у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
Отже, законодавець передбачив два окремих випадки, коли документи вважаються належним чином врученими платнику податків: надіслані за адресою платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення (що і було зроблено у спірному випадку) або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові. Водночас, у разі надіслання документів поштою, крім отримання платником цієї кореспонденції на пошті, вони також вважаються врученими у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
Як встановлено судом з матеріалів справи, за даними інформаційної системи контролюючого органу за позивачем, станом на 31.01.2021, рахується заборгованість зі сплати єдиного внеску на суму 37788,74 грн, що слугувало підставою для винесення Головним управлінням ДПС у Чернівецькій області вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-97892-56 від 22.02.2021.
Згідно наявного в матеріалах справи поштового конверта з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, вказана податкова вимоги направлена позивачу за адресою АДРЕСА_2 . 
Відповідно до довідки АТ "Укрпошта за формою ф-20, поштове відправлення повернуто контролюючому органу 05.04.2021 з відміткою "за закінченням терміну зберігання".
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги щодо неотримання позивачем оскаржуваної вимоги, представник апелянта зазначає, що контролюючим органом невірно зазначено поштовий індекс Зендик А.В.
Надаючи оцінку доводам апелянта в цій частині, судом встановлено, що згідно інформаційних даних, наданих податковим органом на ОСОБА_1 податковою адресою позивача є АДРЕСА_1 . 
Водночас, відповідно даних ДРФО станом на 27.09.2018 визначена АДРЕСА_3 .
При цьому, судом враховано, що рішенням Чернівецької міської ради від 27.10.2022 №907 "Про перейменування в м. Чернівцях вулиць, провулків, проїзду та повернення окремим вулицям історичних назв" "вулицю Достоєвського Федора" перейменовано на "вулицю Корнія Товстюка".
Отже, зазначені адреси фактично стосуються одного й того самого місця проживання позивача, а зміна назви вулиці відбулася вже після направлення спірної вимоги.
Щодо доводів апелянта стосовно неправильного зазначення поштового індексу, колегія суддів зазначає, що із дослідженого судом поштового конверта та довідки АТ "Укрпошта" вбачається, що поштове відправлення оброблялося відділенням поштового зв`язку "Чернівці-29", що підтверджується як поштовим штемпелем, так і трек-номером 5802903806440, який містить відповідний номер - 29.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що саме по собі зазначення на конверті індексу 58002 не свідчить про направлення вимоги не за податковою адресою позивача, оскільки матеріалами справи підтверджено, що поштове відправлення було адресоване за тією ж адресою місця проживання позивача (вулиця, номер будинку та квартири), яка була наявна в контролюючого органу на момент його направлення, а також фактично оброблялося відповідним поштовим відділенням за індексом 58029.
Згідно вимог ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В свою чергу, судом апеляційної інстанції не здобуто доказів, які б підтверджували, що саме невірне зазначення поштового індексу стало причиною невручення позивачу поштового відправлення, а позивачем таких до матеріалів справи не надано. Натомість, довідка АТ “Укрпошта” свідчить, що причиною повернення поштового відправлення було закінчення встановленого строку його зберігання, а не неможливість доставки у зв`язку з неправильно зазначеною адресою чи поштовим індексом.
Отже, враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що податковим органом дотримано положення встановленого п. 42.2 ст. 42 ПК України, ч. 4 ст. 25 Закону №2464-VI п. 4 Розділу VI Інструкції №449 порядку направлення вимоги від 22.02.2021 №Ф-97892-56.
Крім того, в апеляційній скарзі апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було з`ясовано, чи здійснювалося повідомлення позивача про надходження поштових відправлень за номером мобільного телефону або іншими технічними засобами зв`язку, чи вкладались відповідні повідомлення до абонентської поштової скриньки, а також чи були дотримані строки зберігання та повернення поштових відправлень, передбачені Правилами надання послуг поштового зв`язку №270.
Тобто, на думку апелянта, судом під час розгляду справи не було перевірено вимог законодавства у сфері поштового зв`язку щодо порядку вручення рекомендованої кореспонденції та чи було фактично вручено оскаржувану вимогу позивачу та чи можливо вважати таке вручення належним. 
Як підставу для надання оцінки вказаним доводам апелянт вказує на висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28.05.2026 року у справі №420/11772/25.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги в цій частині, колегія суддів не вважає релевантними обставини даної справи та обставини, що були предметом касаційного оскарження в межах справи №420/11772/25, з огляду на наступне.
Як вбачається зі змісту зазначеної постанови, предметом касаційного перегляду були ухвала суду першої інстанції про залишення позовної заяви без розгляду та постанова суду апеляційної інстанції, якими застосовано наслідки, передбачені статтею 123 Кодексу адміністративного судочинства України у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду. 
Тобто, висновки Верховного Суду були сформульовані у контексті вирішення питання щодо дотримання строку звернення до суду, оскільки саме від встановлення факту належного вручення вимоги залежало визначення моменту початку перебігу такого строку та можливість застосування наслідків, передбачених статтею 123 КАС України.
Водночас, в межах даної справи, питання дотримання строку звернення до суду не є предметом доказування в межах апеляційного провадження, позов судом першої інстанції по суті розглянуто, а тому оцінка судом обставин вручення вимоги здійснюється виключно з позиції дотримання контролюючим органом порядку її направлення, визначеного Законом №2464-VI, Податковим кодексом України та Інструкцією №449.
В контексті викладеного, суд звертає увагу на положення ч. 1 ст. 80 КАС України, згідно якої учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. 
Частиною 2 статті 80 КАС України встановлено, що у клопотанні про витребування доказів повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, що подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів, та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.
Колегія суддів бере до уваги позицію Верховного Суду у своїй постанові від 18 лютого 2021 року у справі №818/237/17, відповідно до якої обов`язок суду сприяти сторонам у витребувані документів виникає тоді, коли сторони самостійно не мають такої можливості з об`єктивних причин. В інших випадках, сторони користуються свободою в надані суду доказів.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що представником апелянта як не було подано клопотання про витребування доказів на підтвердження викладених ним в апеляційній скарзі обставин, так і не було надано докази неможливості їх самостійного отримання, не повідомлено суд про неможливість чи перешкоди у їх отриманні.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що наявні у матеріалах справи докази підтверджують, що контролюючим органом вимогу було направлено рекомендованим листом за податковою адресою позивача, а поштове відправлення повернуто відправнику із зазначенням причини - "закінчення встановленого строку зберігання". Будь-яких доказів, які б свідчили про недостовірність зазначених відомостей або підтверджували порушення оператором поштового зв`язку Правил №270, матеріали справи не містять. 
Отже, наведені апелянтом висновки Верховного Суду не спростовують встановлених у цій справі обставин та не свідчать про недотримання контролюючим органом порядку направлення вимоги.
З огляду на вищезазначене, а також враховуючи наявні докази, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта щодо порушення контролюючим органом порядку вручення оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 22.02.2021 №Ф-97892-56.
Щодо доводів апеляційної скарги стосовно того, що на адресу органу виконавчої служби було направлено неузгоджену вимогу (без літери “У”), колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне
Відповідно до п. 4 Інструкції №449 при формуванні вимоги про сплату боргу (недоїмки) їй присвоюється порядковий номер, який складається з трьох частин: перша частина - літера “Ю” (вимога до юридичної особи, у тому числі відокремлених підрозділів юридичної особи) або “Ф” (вимога до фізичної особи), друга частина - порядковий номер, третя частина - літера “У” (узгоджена вимога). 
В третій частині літера “У” (інформація щодо узгодження вимоги) проставляється у разі надсилання: 
платнику узгодженої вимоги внаслідок процедури оскарження; 
вимоги до органів державної виконавчої служби або до органів Казначейства відповідно до цієї Інструкції. 
Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується під одним порядковим номером до повного погашення сум боргу. 
Після формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) та внесення даних до відповідного реєстру вимога надсилається (вручається) платнику. 
Тобто, положення пункту 4 розділу VI Інструкції №449 регламентують порядок присвоєння реєстраційного номера вимозі та передбачають проставлення літери “У” як інформації щодо її узгодження. 
Водночас, наведені положення не пов`язують набуття вимогою статусу узгодженої із самим фактом проставлення такої літери та не визначають відсутність відповідної позначки підставою для визнання вимоги неузгодженою або такою, що не підлягає примусовому виконанню.
Колегія суддів критично оцінює доводи апелянта стосовно того, що відсутність літери "У" в податковій вимозі свідчить про її неузгодженість, а відтак відсутність підстав для направлення органу виконавчої служби для примусового виконання, оскільки положення пункту 4 розділу VI Інструкції №449 не пов`язують набуття вимогою статусу узгодженої виключно з проставленням літери “У” у її номері. Узгодженість вимоги обумовлюється настанням передбачених законом обставин, зокрема закінченням строку її оскарження, тоді як літера “У” має інформаційний характер та відображає відповідний статус вимоги.
Викладене, на думку суду апеляційної інстанції, свідчить про необґрунтованість доводів апеляційної скарги в цій частині.
Щодо доводів апеляційної скарги стосовно того, що оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) від 22.02.2021 №Ф-97892-56 складена не за формою згідно додатку 7 до Інструкції №449 в редакції, чинній на момент її прийняття, колегія суддів зазначає наступне.
Так, додатком Інструкції №449 визначено форму вимоги про сплату боргу (недоїмки) та обов`язкові реквізити, які мають бути заповнені під час її формування. Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що самі по собі окремі недоліки оформлення вимоги не є безумовною підставою для визнання її протиправною.
В межах спірних правовідносин судом апеляційної інстанції не встановлено, що наведені апелянтом доводи щодо форми вимоги вплинули на її зміст, суму недоїмки чи реалізацію прав останнього, як платника єдиного внеску.
В свою чергу, саме лише посилання апелянта на невідповідність форми вимоги редакції додатка 7 до Інструкції №449, чинній на момент її прийняття, не є самостійною підставою для визнання такої вимоги протиправною та її скасування. 
Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що наявність формальних недоліків при оформленні оскаржуваної вимоги, за відсутності доказів того, що вони вплинули на її зміст та правильність визначення суми недоїмки, не можуть бути підставою для скасування спірної вимоги.
Відтак, доводи представник апелянта в даній частині є необґрунтованими та не спростовують правомірності прийняття відповідачем вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 22.02.2021 №Ф-97892-56.
Таким чином, враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції що вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-97892-56 від 22.02.2021 прийнята Головним управлінням ДПС у Чернівецькій області на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені законом, а тому підстави для визнання її протиправною та скасування відсутні.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 09 червня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий | | | Драчук Т. О.
Судді | | | Полотнянко Ю.П.    Смілянець Е. С.