Справа № 344/18211/25 
Провадження № 2/344/1380/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області 
в складі: головуючого-судді Антоняка Т.М.,
секретарів: Мрічко Н.І., Чабанюк Ю.Б.,
за участю сторін:
позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Ступки Н.П. (в режимі відеоконференції),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «ШЕРИФ-ЗАХИСТ» про зобов`язання видати належним чином оформлену трудову книжку, зобов`язання видати новий наказ про звільнення; стягнення недоплаченої заробітної плати; стягнення компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки; стягнення компенсації за використання власного автомобіля (амортизації); стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки; стягнення моральної шкоди, - 
В С Т А Н О В И В: 

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства «ШЕРИФ-ЗАХИСТ». Під час розгляду справи позивач доповнював та збільшував позовні вимоги. 22.07.2026 позивачем подано уточнений перелік позовних вимог до Приватного підприємства «ШЕРИФ-ЗАХИСТ», відповідно до яких ОСОБА_1 просить:
1. Зобов`язати ПП «Шериф-Захист» видати належним чином оформлену трудову книжку відповідно до Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29 липня 1993 року, а також видати новий наказ про звільнення позивача, визначивши датою звільнення день фактичної видачі трудової книжки. 
2. Стягнути з ПП «Шериф-Захист» недоплачену заробітну плату за період 22.08.2024 – 31.03.2025 у розмірі 89 670,96 грн. 
3. Стягнути з ПП «Шериф-Захист» недоплачену заробітну плату за період 01.04.2025 – 13.06.2025 у розмірі 31 466,66 грн. 
4. Стягнути з ПП «Шериф-Захист» компенсацію за 22 календарні дні невикористаної щорічної відпустки у розмірі 15 016,54 грн. 
5. Стягнути з ПП «Шериф-Захист» компенсацію за використання власного автомобіля (амортизацію) відповідно до статті 125 КЗпП України у розмірі 4 124,32 грн.
6. Стягнути з ПП «Шериф-Захист» понесені поштові витрати у розмірі 370,00 грн. 
7. Стягнути з ПП «Шериф-Захист» середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки відповідно до статті 117 КЗпП України за період з 14.06.2025 до дня фактичної видачі трудової книжки або до дня ухвалення рішення суду (залежно від того, яка подія настане раніше), у розмірі, визначеному судом на підставі поданих Позивачем розрахунків та досліджених у справі доказів. 
8. Стягнути з ПП «Шериф-Захист» моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн. 
9. Стягнути з ПП «Шериф-Захист» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. 
10. Стягнути з ПП «Шериф-Захист» понесені судові витрати, у тому числі сплачений судовий збір та витрати, пов`язані з розглядом справи, відповідно до ст.141 ЦПК України.
В обґрунтування позовної заяви позивач вказав, що працював на посаді викладача у ПП «Шериф-Захист». Наказом ПП «Шериф-Захист» від 05.06.2025 № 237-К його було звільнено з посади викладача (Охорони праці) з 13 червня 2025 року за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Наказ ним не був підписаний. Своєї заяви на звільнення він не бачив. Відповідного підпису у журналі обліку видачі трудових книжок він не ставив. Таким чином, у порушення вимог Кодексу законів про працю України, у день звільнення йому не було видано трудову книжку та не було проведено повний розрахунок по компенсації за невикористану відпустку та іншими належними виплатами.
Позивач зазначає, що у квітні 2025 року ПП «Шериф-Захист», відповідно до постанови КМУ № 76 від 27.01.2023, подало його для бронювання на період мобілізації в ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до п. 8 Порядку бронювання військовозобов`язаних на період мобілізації та на воєнний час, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.2023 № 76, військовозобов`язаним працівникам критично важливих підприємств, критично важливих установ, які включаються до списків на бронювання, повинна бути нарахована щомісячна заробітна плата протягом строку, на який надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації тд на воєнний час, не нижче за розмір мінімальної заробітної плати по країні, помноженої на коефіцієнт 2,5 - 20 000,00 грн. Таким чином, заробітна плата у період з квітня 2025 по червень 2025 включно повинна становити 20 000,00 грн, а не 8 600 грн (відповідно довідки ОК-5).
Також позивач вказує, що амортизація за використання власного транспортного засобу для вирішення службових питань за лютий, березень, квітень 2025 року становить 4124,32 грн, відповідні рапорти були надіслані відповідачу неодноразово. За пересилання майна об`єкта послугою Нова Пошта ним було сплачено 370,00 грн.
Крім того, у зв`язку з затримкою виплати та видачі трудової книжки, на його користь підлягає стягненню з відповідача середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки відповідно до статті 117 КЗпП України за період з 14.06.2025 до дня фактичної видачі трудової книжки або до дня ухвалення рішення суду (залежно від того, яка подія настане раніше), у розмірі, визначеному судом на підставі поданих позивачем розрахунків та досліджених у справі доказів.
Позивач вказує на завдану йому відповідачем моральну шкоду, розмір якої оцінює, з урахуванням збільшення позовних вимог, у розмірі 50 000 грн. Зазначає, що моральна шкода полягає у тому, що моя заробітна плата була достатньою, щоб існувати та утримувати дитину студента III курсу та батька інваліда II групи на час воєнного стану. Внаслідок неправомірних дій з боку керівництва ПП «Шериф-Захист» він втратив можливість купувати ліки та їжу, щоб підтримувати своє існування, існування своєї дитини та батька інваліда, оскільки повністю покладався на ту заробітну плату, яку отримував. Невидача трудової книжки при звільненні також позбавила його можливості працевлаштуватись в іншому місці. Внаслідок протиправних дій керівництва ПП «Шериф-Захист» по відношенню до нього був порушений його звичайний життєвий уклад, що призвело до спричинення моральної шкоди.
Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому позов заперечується у повному обсязі.
Позивач у судовому засіданні підтримав вимоги позову, з урахуванням уточнень та збільшення, з урахуванням уточненого переліку позовних вимог, що наведені ним у заяві від 22.07.2026 та просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала щодо заявлених позовних вимог, покликаючись на обставини, що викладені у відзиві на позовну заяву. Зокрема вказала, що матеріалами справи підтверджено, що 13.06.2025 року позивачу нараховано усі належні виплати; проведено компенсацію за 22 календарні дні невикористаної відпустки; здійснено остаточний розрахунок у повному обсязі. Жодного належного доказу існування заборгованості позивач суду не надав. Таким чином, твердження про невиплату чи неповний розрахунок є необґрунтованими та повністю спростовуються письмовими доказами у справі.
ПП «ШЕРИФ-ЗАХИСТ» не має статусу критично важливого підприємства, підприємство не подавало списків щодо бронювання позивача та жодних правовідносин, пов`язаних із бронюванням, між сторонами не існувало. Посилання позивача на необхідність нарахування будь-якої підвищеної заробітної плати у зв`язку із бронюванням не ґрунтуються на фактичних обставинах справи та не підтверджені жодними належними доказами.
Стосовно невидачі позивачу трудової книжки, представник відповідача зазначила, що відповідач вжив усіх залежних від нього заходів для передачі позивачу паперової трудової книжки, що підтверджується матеріалами справи: повідомляв про необхідність її отримання, очікував прибуття позивача, направив трудову книжку поштовим зв`язком. Факт направлення підтверджується описом вкладення та фіскальним чеком, долученими до матеріалів справи. Таким чином, відповідач діяв добросовісно та виконав обов`язок, передбачений законодавством, щодо видачі (направлення) трудової книжки працівнику при звільненні. Отже, відсутні правові підстави вважати, що мала місце протиправна затримка видачі трудової книжки саме з вини відповідача.
Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу понесення витрат на пальне: відсутні акти використання транспортного засобу, відсутні докази використання автомобіля в інтересах підприємства, відсутні будь-які домовленості сторін щодо компенсації таких витрат. Вимоги про компенсацію за пальне - це «фантомні» претензії без жодного чеку чи договору оренди авто. У зв`язку з цим вимоги в цій частині є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами.
Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, представник відповідача покликається на те, що позивач не надав жодного належного доказу того, що діями ПП «ШЕРИФ-ЗАХИСТ» йому були заподіяні будь-які моральні страждання. У матеріалах справи відсутні медичні документи, висновки лікарів чи психологів, докази погіршення стану здоров`я, підтвердження зміни звичного способу життя, будь-які інші докази реальних негативних наслідків. Фактично вимога про моральну шкоду ґрунтується виключно на загальних твердженнях та суб`єктивних припущеннях позивача без належного доказового підтвердження. Більше того, матеріалами справи підтверджується, що відповідач діяв добросовісно, у межах трудового законодавства та виконав усі обов`язки перед позивачем, у тому числі щодо проведення остаточного розрахунку та направлення трудової книжки. За таких обставин відсутні як правові, так і фактичні підстави для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди.
Сторона відповідача просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України).
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Як встановлено із матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 , відповідно до наказу Приватного підприємства «Шериф-Захист» від 28.06.2024 № 194-К «Про прийняття на роботу» прийнятий на роботу на посаду викладача (Охорони праці) з 01 липня 2024 року за основним місцем роботи. 
Згідно наказу Приватного підприємства «Шериф-Захист» від 05.06.2025 № 237-К «Про звільнення» ОСОБА_1 звільнено з посади викладача (Охорони праці) з 13 червня 2025 за угодою сторін ст. 36 п. 1 КЗпП України.
Протягом роботи позивача на підприємстві відповідача йому нараховувалась та виплачувалась заробітна плата, що вбачається із наданої позивачем довідки форми ОК-5.
Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ст. 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Згідно із ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 235 КЗпП України, у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» від 05.02.2021 року № 1217-IX (надалі за текстом - Закон № 1217-ІХ), що набрав чинності 10 червня 2021 року, відбулося скасування вимоги щодо видачі оригіналу трудової книжки при звільненні працівника та відповідальності за затримку у видачі.
При цьому, до внесення змін згідно до Закону України № 1217-IX попередня редакція частини 1 статті 47 КЗпП України передбачала, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (надалі за текстом - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.
З набранням чинності Закону України № 1217-IX та після закінчення перехідного періоду, паперова трудова книжка фактично втрачає статус обов`язкового документу, але працівники, які хочуть отримувати відомості про трудову діяльність саме в паперовій формі, зможуть користуватися й надалі такою можливістю.
Тобто, якщо раніше стаття 47 КЗпП України передбачала обов`язок роботодавця видати у день звільнення працівнику належно оформлену трудову книжку, а порушення такого обов`язку мало суттєві матеріальні наслідки для роботодавця, то починаючи з 10 червня 2021 року, у роботодавця зникає обов`язок видавати працівнику трудову книжку, а тому невнесення будь-яких відомостей про звільнення працівника у паперову трудову книжку та її невидача, не нестиме будь-яких наслідків для роботодавця.
Як слідує з матеріалів справи, відповідачем вживалися заходи для передачі позивачу паперової трудової книжки. Так, згідно долученої до справи вантажної декларації № 5200-007783 від 13.06.2025 вбачається передачу оператору поштового зв`язку SMART ПОШТА відправлення на ім`я ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 . У графі «Примітки» декларації зазначено: «Трудова книжка НОМЕР_1 ». Документ прийнятий до відправлення 13.06.2025 о 13:42, що підтверджено печаткою перевізника та підписом представника. 
Відтак, відповідач діяв добросовісно та виконав обов`язок, передбачений законодавством, щодо видачі (направлення) трудової книжки працівнику при звільненні. Отже, відсутні правові підстави вважати, що мала місце протиправна затримка видачі трудової книжки з вини відповідача.
Крім того встановлено, що права позивача у невидачі трудової книжки порушені не були, оскільки діючим законодавством були скасовані правові підстави для застосування відповідальності.
Що стосується вимог позову про стягнення з ПП «Шериф-Захист» на користь ОСОБА_1 недоплаченої заробітної плати за період 22.08.2024 – 31.03.2025 у розмірі 89 670,96 грн; недоплаченої заробітної плати за період 01.04.2025 – 13.06.2025 у розмірі 31 466,66 грн; компенсації за 22 календарні дні невикористаної щорічної відпустки у розмірі 15 016,54 грн, суд зазначає наступне.
Як вказувалось вище, позивача прийнято на роботу у ПП «Шериф-Захист» на посаду викладача (Охорони праці) з 01 липня 2024 року за основним місцем роботи. ОСОБА_1 звільнено з посади з 13 червня 2025 за угодою сторін ст. 36 п. 1 КЗпП України.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Вищезазначене вказує на те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.
Відповідно до абзацу першого пункту 2 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100 (надалі за текстом - Порядок № 100) середню заробітну плату для компенсації за невикористану відпустку обчислюють виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки. Якщо працівник пропрацював менше року, розрахунок здійснюється за фактичний час роботи – з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, у якому виплачується компенсація за невикористану відпустку. 
Положенням абзацу третього пункту 2 Порядку № 100 визначено, що працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку, матеріальна (грошова) допомога. 
З наведених вище положень законодавства вбачається, що розрахунковим періодом для визначення розміру компенсації ОСОБА_1 за невикористану відпустку є період трудової діяльності з липня 2024 року по червень 2025 року. 
Ззгідно відомостей про доходи, що у свою чергу підтверджується і довідкою форми ОК-5, у період з липня 2024 року по червень 2025 року, Приватним підприємством «Шериф-Захист» ОСОБА_1 було нараховано 90 400 грн. 
У свою чергу, кількість днів в наведеному розрахунковому періоді становить 335. 
Таким чином, розмір компенсації за невикористану відпустку ОСОБА_1 було нараховано за наступною формулою: 90 400 грн/335 (к-сть календарних днів за цей період) х 22 (к-сть днів невикористаної відпустки) = 5936,70 грн. – 23 % (податки) = 4571,26 грн. 
За червень 2025 року Приватним підприємством «Шериф-Захист» було нараховано та сплачено ОСОБА_1 7 707,99 грн. (з яких 3 136,73 грн. – заробітна плата та 4571,26 грн грн. – компенсація за невикористану відпустку), що підтверджується платіжною інструкцією № 8930.
З огляду на викладене вбачається, що Приватним підприємством «Шериф-Захист» було проведено розрахунки з ОСОБА_2 у повному обсязі.
Стосовно тверджень позивача про подання Приватним підприємством «Шериф Захист» документів для його бронювання на період мобілізації, відповідно до положень Порядку відповідно бронювання військовозобов`язаних на період мобілізації та на воєнний час, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.2023 № 76, встановлено, що відповідно до пункту 1 зазначеного Порядку, цей Порядок визначає механізм бронювання під час воєнного стану засобами Єдиного державного вебпорталу електронних послуг (далі - Портал Дія) військовозобов`язаних, які пропонуються до бронювання на період мобілізації та на воєнний час, які працюють або проходять службу: 
в органах державної влади, інших державних органах, органах місцевого самоврядування; 
в органах державної влади, інших державних органах, Національній поліції, Національному антикорупційному бюро, Державному бюро розслідувань, органах прокуратури, БЕБ, ДСНС, Державній кримінально-виконавчій службі, Службі судової охорони, в судах, установах системи правосуддя та органах досудового розслідування (крім військовозобов`язаних, зазначених в абзаці другому цього пункту), а також на штатних посадах патронатних служб державних органів, юрисдикція яких поширюється на всю територію України; 
на підприємствах, в установах та організаціях, які в установленому порядку визначено критично важливими для забезпечення потреб Збройних Сил, інших військових формувань в особливий період; 
на підприємствах, в установах та організаціях, які в установленому порядку визначено критично важливими для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період; у спеціалізованих установах ООН, міжнародних судових органах, міжнародних та неурядових організаціях та установах, членом, учасником або спостерігачем у яких є Україна відповідно до укладених міжнародних договорів України; 
в операторах протимінної діяльності, які проводять розмінування (гуманітарне розмінування) відповідно до законодавства. 
Згідно довідки від 29.04.2026 директора ПП «ШЕРИФ-ЗАХИСТ» ОСОБА_3 , підприємство в особі директора підтверджує, що ПП «ШЕРИФ-ЗАХИСТ» не має статусу критично важливого підприємства для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період. Підприємство не зверталося до уповноважених органів державної влади (зокрема до Міністерства економіки України, МВС чи обласних військових адміністрацій) із заявою про визнання його критично важливим відповідно до вимог Постанови КМУ № 76 від 27.01.2023. Станом на дату видачі цієї довідки, ПП «ШЕРИФ-ЗАХИСТ» не здійснювало бронювання військовозобов`язаних працівників. Жодних списків на бронювання до Міністерства економіки чи через портал «Дія» підприємством ніколи не подавалося. На підприємстві відсутні будь-які накази або витяги з наказів Міністерства економіки України про бронювання працівників та надання їм відстрочки від призову під час мобілізації.
Відтак, вимоги позову про стягнення заявленої позивачем різниці не проведених відповідачем виплат, є безпідставними.
Також позивач покликався на понесені ним витрати на придбання палива, оплату поштових послуг та амортизації автомобіля. При цьому, із наявних у матеріалах справи рапортів та квитанцій, долучених позивачем до позовної заяви, неможливо встановити для яких цілей та для забезпечення яких потреб здійснювалась оплата придбання паливних матеріалів та оплата поштових послуг. 
Згідно ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).
Відносно вимоги позову про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Статтею 237-1 КЗпП України, встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Згідно п. 5 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 за № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 за № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди крім інших вимог, передбачених ст. 137 ЦПК України, має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
З огляду на вище викладене, для покладення відповідальності на заподіювача моральної шкоди необхідна сукупність таких обов`язкових умов: наявність моральної шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою, вина в заподіянні шкоди.
Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди, і умовою цивільно-правової відповідальності.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, і, відповідно, заподіяння моральної шкоди, розмір якої ніяк не обґрунтований, у зв`язку з чим суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні цих позовних вимог.
А відтак, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку що позов про поновлення на роботі не підлягає задоволенню.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 82, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд,- 
У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного підприємства «ШЕРИФ-ЗАХИСТ» про зобов`язання видати належним чином оформлену трудову книжку, зобов`язання видати новий наказ про звільнення; стягнення недоплаченої заробітної плати; стягнення компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки; стягнення компенсації за використання власного автомобіля (амортизації); стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки; стягнення моральної шкоди, - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено та підписано 10.08.2026 року.

Суддя Антоняк Т.М.