ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5943/26 Справа № 191/4292/21 | | Суддя у 1-й інстанції - Твердохліб А.В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Городничої В.С.,
суддів: Свистунової О.В., Ткаченко І.Ю.,
за участю секретаря судового засідання — Глущенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2026 року у складі судді Твердохліб А.В. по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання іпотечного кредиту недійсним,–

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (т. 1 а.с. 3-5), який мотивований тим, що між сторонами 18.02.2008 року укладено кредитний договір №DNUHG40000003481, за яким позикодавець АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати позичальнику ОСОБА_1 кредит у розмірі 132 562,60 доларів США на термін до 18.02.2036 року, а відповідач зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Згідно заяви відповідача від 06.08.2008 року кредитний договір №DNUHG40000003481 від 18.02.2008 року переведено з валюти гривня в валюту долари США. Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку складає 28 827,81 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступного порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати, згідно кредитного договору. У випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної заборгованості за кредитом. Відповідач не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами, відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, в порушення умов кредитного договору, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконала, тому станом на 03.11.2021 року має заборгованість у сумі 92 005,97 доларів США, який складається з: - 27 256,61 долар США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); - 25 127,68 доларів США – заборгованість за відсотками за користування кредитом; - 5 338,96 доларів США – заборгованість по комісії за користування кредитом; - 34 282,72 доларів США – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Але, позивач на свій розсуд визначив до стягнення з відповідача 34 401,16 доларів США, і дана сума складається з: - 27 256,61 долар США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); - 7 144,55 доларів США – заборгованість по відсоткам за користування кредитом.
В зв`язку із викладеними обставинами, позивач АТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №DNUHG40000003481 від 18.02.2008 року у сумі 34 401,16 доларів США, що за курсом 26,29 відповідно до службового розпорядження НБУ від 03.11.2021 року складає 904 406 грн 50 коп, яка складається з: -27 256,61 долар США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); - 7 144,55 доларів США – заборгованість по відсоткам за користування кредитом.
У березні 2022 року до суду надійшла зустрічна позовна заява, за якою ОСОБА_2 звернулася з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання неукладеним та недійсним договору про іпотечний кредит, вимоги у якому обґрунтовує тим, що в матеріалах справи знаходиться копія Заяви на видачу готівки №1 від 18 лютого 2008 року, яку вона не підписувала, і в ній дійсно відсутній її підпис, як отримувача. Відповідно до вимог ч. 6 Глави 1. Загальні вимоги до оформлення касових документів Розділу ІІІ. «Касові операції банків з клієнтами»; «Інструкція про касові операції в банках України» за постановою НБУ №337 від 14.08.2003 року зазначено: «6. У грошових чеках, заявах на видачу готівки, на підставі яких видається клієнтам готівка незалежно від суми, за винятком реалізації ювілейних, пам`ятних та інвестиційних монет, мають зазначатися дані паспорта особи-отримувача або документа, що його змінює, найменування документа, серія, номер і дата його видачі, найменування установи, що його видала. Крім того, у Заяві на видачу готівки №1 від 18 лютого 2008 року, вказано, що кошти були направлені банком на рахунок НОМЕР_1 , який не належить позивачу ОСОБА_1 АТ КБ «Приватбанк» не надав суду первинні документи, які є належними доказами, що підтверджують наявність чи відсутність заборгованості. В зв`язку із викладеним, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 просить суд визнати Договір про іпотечний кредит №DNUHG40000003481 від 18.02.2008 року неукладеним та недійсним (т. 1 а.с. 159-163).
Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2026 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання іпотечного кредиту неукладеним та недійсним, відмовлено (т. 14 а.с. 65-69).
Не погоджуючись із вказаним рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу (т. 14 а.с. 79-84), в якій посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, які мають значення для справи, здійснення неповної правової оцінки наявних в матеріалах справи доказів, порушення судом першої інстанції норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Відповідач  ОСОБА_1  скористалась своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін (т. 14 а.с. 107-109).
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін враховуючи наступне.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зобов`язальні відносини, як і інші цивільні правовідносини, виникають з обставин, визначених законом як юридичні факти.
Відповідно до частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) підставою виникнення цивільних прав та обов`язків серед юридичних фактів є, зокрема, договори та інші правочини.
Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
У статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
У статті 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 610, частини першої статті 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
У зв`язку з порушенням боржником виконання зобов`язання за кредитним договором, в силу вимог статті 1050 ЦК України, банк не позбавлений можливості реалізувати своє право на дострокове повернення кредиту безпосередньо в судовому порядку шляхом подання відповідного позову.
Конституцією України передбачається низка гарантій прав людини і громадянина, однією із яких є право судового захисту, що встановлено статтею 55 Конституції України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Це означає, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У пункті 1 частини другої статті 129 Конституції України однією із засад судочинства також проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
За приписами частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту укладення між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем ОСОБА_1 кредитного договору, жодних дій, спрямованих на його укладення та виконання відповідач не вчиняла, такий був укладений поза її волею, позивачем не доведено обставин викладених у позові, належними та допустимими доказами, вони спростовані висновками експерта.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач, в обґрунтування позовних вимог надав суду:
- заяву на видачу готівки №1 від 18 лютого 2008 року, від імені ОСОБА_3 , на суму 132 562,50 грн за кредитним договором №DNUHG40000003481 від 18.02.2008 року, за підписом контролера та бухгалтера, підпис ОСОБА_3 відсутній (том 1 а.с. 16); 
- ордер розпорядження про надання кредиту від 18.02.2008 року позичальнику ОСОБА_3 в сумі 132 562,50 грн, за підписами працівників банку (том 1 а.с. 16).
В матеріалах справи знаходиться договір про іпотечний кредит №DNUHG40000003481 від 18.02.2008 року, укладений між кредитором ЗАТ КБ «ПриватБанк» та позичальником ОСОБА_3 , за яким останній надано грошові кошти в сумі 132 652,50 грн, з обов`язком їх повернення, в строк до 18 лютого 2036 року, на придбання у власність окремої квартири з метою постійного проживання (здачі в оренду) за договором купівлі-продажу від 18.02.2007 року, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Договором визначено сплату відсотків за користування кредитом в розмірі 15,00% річних, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором, сплату винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту. За п.2.4 Договору, позичальник зобов`язалась щомісячно до 18 числа кожного місяця, починаючи з наступного після укладення цього договору, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані кредитором відсотки ануїтентними платежами в сумі не менше 1 704,82 грн, шляхом внесення готівки до каси кредитора або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок № НОМЕР_2 , відкритий у кредитора. Останню сплату ануїтентного платежу здійснити не пізніше 18.02.2036 року. Виконання позичальником зобов`язань за цим договором (в тому числі і додатковими угодами до нього) забезпечується іпотекою нерухомого майна – житлового призначення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 (том 1 а.с. 12-15).
06.08.2008 року, від імені ОСОБА_3 та за її підписом, надано керівнику бізнесу іпотечного кредитування повідомлення про прийняття рішення про зміну валюти кредиту за іпотечним кредитом №DNUHG40000003481 від 18.02.2008 року, шляхом конвертування залишку заборгованості в сумі 132 372,34 грн в долари США (том 1 а.с. 17).
За заявою №1 про продаж іноземної валюти від 02.09.2008 року вказано, що гривні перераховуються на наступні рахунки за реквізитами: - в сумі 133 761,08 грн на транзитний рахунок № НОМЕР_2 ОСОБА_3 , з призначенням платежу: перерахування коштів за кредитним договором №DNUHG40000003481 від 18.02.2008 року (том 1 а.с. 18).
Крім того, 02.09.2008 року між Приват Банк та позичальником ОСОБА_3 , за підписами двох сторін, укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит №DNUHG40000003481 від 18.02.2008 року, за якою банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок № НОМЕР_3 на строк з 02.09.2008 року по 18.01.2032 року включно, у вигляді строкового кредиту у розмірі 28 827,82 доларів США, на наступні цілі: у розмірі 28 827,82 доларів США на придбання нерухомості, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми наданого кредиту у момент надання кредиту/щомісяця в період сплати винагороди за резервування ресурсів у розмірі 3% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагорода за проведення додаткового моніторингу, згідно п.7.2 даного договору. Станом на 02.09.2008 року залишок заборгованості по договору про іпотечний кредит №№DNUHG40000003481 від 18.02.2008 року складає 133 761,08 грн, що еквівалентно 28 827,82 доларів США. Періодом сплати вважати до 18 числа кожного місяця. Для виконання даного договору банк відкриває позичальникові рахунок НОМЕР_3 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та іншим платежам (том 1 а.с. 19-21).
Згідно розрахунку заборгованості за договором №DNUHG40000003481 від 18.02.2008 року, укладеним між ПриватБанк та ОСОБА_3 , станом на 03.11.2021 року, заборгованість складає 34 401,16 доларів США, яка складається з: 27 256,61 долар США заборгованості за кредитом (тілом кредиту); 7 144,55 доларів США – заборгованості по відсоткам за користування кредитом (том 1 а.с. 7-10).
24 квітня 2015 року відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , змінила прізвище на « ОСОБА_4 », у зв`язку із реєстрацією шлюбу, про що суду надано свідоцтво про шлюб (том 1 а.с. 40).
Під час розгляду справи, призначено та проведено почеркознавчу експертизу, за якою експертом зроблено висновок від 11.04.2024 року про те, що підписи, які містяться в наступних документах:
а) в графі позичальника в договорі про іпотечний кредит №DNUHG40000003481 від 18.02.2008 року, на кожному аркуші в правому куті;
б) в графі підпис клієнта додаткової угоди до договору про іпотечний кредит №DNUHG40000003481 від 18.02.2008 року та на кожному аркушу в правому куті;
в) в графі підпис клієнта заяви №1 від 02.09.2008 року, про продаж іноземної валюти від імені ОСОБА_3 ;
г) на кожному аркуші в правому куті додатку №1 до кредитного договору №№ВМЛГО40000003481 від 02.09.2008 року,
виконані, ймовірно не ОСОБА_5 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_3 . Відповісти на запитання в категоричній формі не виявилось можливим через відносно просту будову досліджуваних підписів, які виконані циклічними (петльовими) рухами.
Підпис, який міститься в заяві від 06.08.2008 року, до кредитного договору №DNUHG40000003481 від 18.02.2008 року, про зміну валюти кредиту - виконаний, ймовірно не ОСОБА_5 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_3 . Відповісти на запитання в категоричній формі не виявилось можливим через відносно просту будову досліджуваного підпису, які виконані циклічними (петльовими) рухами.
Рукописний текст на лініях графлення в заяві від 06.08.2008 року, до кредитного договору №DNUHG40000003481 від 18.02.2008 року, про зміну валюти кредиту - виконаний, ймовірно, не ОСОБА_5 , а іншою особою. Відповісти на запитання в категоричній формі не виявилось можливим через відсутність вільних зразків почерку ОСОБА_5 , які б за змістом та способом виконання відповідали досліджуваним коротким рукописним записам (том 2 а.с. 159-181).
Також, за висновком експерта від 27.12.2024 року у зв`язку з тим, що первинний (касовий) документ, а саме Заява №1 на видачу готівки від 18.02.2008 року не відповідає вимогам законодавства щодо наявності обов`язкових реквізитів, документально не підтверджується видача грошових коштів ОСОБА_1 від АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором №DNUHG40000003481 від 18.02.2008 року. Відповідно до та/або додатковій угоді від 02 вересня 2008 року до кредитного договору №DNUHG40000003481 від 18.02.2008 року видача документально не підтверджується, у зв`язку з тим, що умовами додаткової угоди від 02 вересня 2008 року до кредитного договору №DNUHG40000003481 від 18.02.2008 року видача кредитних коштів передбачається саме як перерахування залишку грошових коштів, видача яких не підтверджується за кредитним договором №DNUHG40000003481 від 18.02.2008 року (том 14 а.с. 2-13). Також в дослідницькій частині висновку зазначено, що експерт не зміг надати відповідь на друге запитання чи підтверджується безготівкове перерахування позичальнику коштів за спірним правочином та додаткової угодою до нього саме через дії Банку, а саме через встановлені експертом невідповідності та суперечності в наданих Банком документах та не надання документів на дослідження експерту. 
Також, судом апеляційної інстанції під час судового засідання було становлено та підтверджено представником позивача, що оригінал договору про іпотечний кредит відсутній у зв`язку із знищенням його внаслідок збройної агресії рф проти України. Разом з тим, будь-яких підтверджень щодо знищення оригіналу договору внаслідок збройної агресії суду апеляційної інстанції надано не було.
Крім того, вищевказані твердження Банку щодо знищення договору внаслідок збройної агресії рф спростовуються змістом заочного рішення Снельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.11.2018 року в справі №191/980/18 за позовом ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню зі змісту якого видно, що однією з підстав скасування такого напису була відсутність оригіналу договору про іпотечний кредит, та вказане рішення набрало законної сили та не було оскаржено Банком. 
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 сформульовано висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.
У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 640/13154/14-ц (провадження № 61-8753св20) зазначено, що «відповідно до частини першої статті 1054, статті 1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Підпис у договорі - це дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, що підпадає під поняття «правочин» (стаття 202 ЦК України), і стверджує про волевиявлення сторони. Вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа (правова позиція Верховного суду України, висловлена у постанові від 18 грудня 2013 року у справі № 6-127цс13)».
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису ч. 1 ст. 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Частиною 1 ст. 215 ЦК України, статтями 229-233 ЦК України передбачено недійсність вчинених правочинів, тобто, у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі ч. 1 цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Частиною 2 цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами (подібні див.: постанови Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №674/461/16-ц, провадження №61-34764св18, від 05 березня 2025 року у справі №554/11260/21, провадження №61-5526св24 та інші).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що не підписаний договір є не вчинений, є не укладеним (див.: постанови від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц, провадження №14-499цс19, від 27 листопада 2024 року у справі №204/8017/17, провадження №14-29цс23 та інші).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року
у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) вказала, що у випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, тому правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його істотних умов, передбачених законодавством.
Враховуючи вищевказані обставини справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, норми матеріального права та правові висновки Верховного суду, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем АТ КБ «ПриватБанк» не доведено належними, допустимими та достатніми доказами факту укладення між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем ОСОБА_1 договору про іпотечний кредит та факту отримання останньою кредитних коштів за цим договором, а тому дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19)). 
Твердження позивача в позові та в апеляційній скарзі про те, що згідно договору про іпотечний кредит Банк зобов`язався надати ОСОБА_3 кредит у розмірі 132 562,60 дол. США спростовується наданим позивачем до позову доказами, а саме умовами договору про іпотечний кредит №DNUHG40000003481, заявою про видачу кредит, а також поясненнями представника Банку в суді апеляційної інстанції, який зазначив про те, що кредит було видано відповідачу в гривні.
Доводи скарги про те, що висновок судового експерта Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Чернета О.Є. від 27.12.2024 року, яким було встановлено факт відсутності документального підтвердження видачі відповідачу кредитних коштів суперечить наданим у справі доказам є неповним та необ`єктивним, а тому не повинен був прийматися судом до уваги колегія суддів не бере до уваги оскільки позивачем не надано будь-яких належних, допустимих та достатніх доказів на спростування висновків судового експерта, який був допитаний в судовому засіданні та підтвердив свої висновки. Клопотання про призначення повторної судової економічної експертизи позивачем не заявлялось. Фактично вказані доводи зводяться до незгоди з вказаним доказом, при цьому, позивачем не надано будь-яких доказів, які б спростували вказані висновки судового експерта.
Доводи скарги про те, що відповідачка частково виконувала взяті на себе за спірним договором зобов`язання колегія суддів не бере до уваги оскільки відповідачем як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції заперечувався факт здійснення нею погашення заборгованості за спірним правочином. Відповідачка зверталась до Банку з приводу надання їй доказів на підтвердження того, що саме нею здійснювалось погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит, разом з тим такі докази надані їй не були, такі докази не були і надані, а ні суду першої інстанції, а ні суду апеляційної інстанції. 
Посилання позивача на виписки по рахункам, якими підтверджується факт видачі відповідачу кредитних коштів, а також факту здійснення нею погашень заборгованості за спірним правочином колегія суддів не бере до уваги виходячи з наступного.
В постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18 (провадження №61-9618св19), від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц (провадження №61-16754св19), від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15-ц (провадження №61-22158св19) вказано, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором.
Однак на підставі належних та допустимих доказів колегія суддів приходить до висновку, що в контексті встановлених обставин щодо підписання від імені позичальника іншою особою кредитного договору з усіма додатками до нього, так і відсутності підпису позичальника в заяві на видачу готівки в сумі 132 562,50 грн надана АТ КБ «ПриватБанк» виписка по рахунку, в яку включено надходження вказаних коштів, сама по собі не є достатнім доказом на підтвердження отримання ОСОБА_3 кредитних коштів в розмірі 132 562,50 грн. Враховуючи відсутність підпису позичальника в заяві про видачу готівки спростовуються твердження позивача щодо доведеності факту видачі кредитних коштів. Посилання позивача на те, що ордером розпорядженням зафіксовано видачу коштів є безпідставними оскільки такий підписаний лише працівниками Банку, а тому не може бути беззаперечним доказом вказаного факту. Списання коштів з рахунку № НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_4 також не підтверджує факт отримання відповідачем кредитних коштів, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що рахунок на який було зараховані кошти належить відповідачу, крім того, згідно умов договору, а саме п. 5.1.2. позичальнику відкрито рахунок НОМЕР_2 , а не рахунок № НОМЕР_5 , як зазначає позивач в апеляційній скарзі. Крім того, судовим експертом встановлено, що заява про видачу готівки складена з порушенням вимог законодавства, що позивачем не заперечується в апеляційній скарзі.
Посилання апелянта на заяву про продаж іноземної валюти від 02.09.2008 року та додаткову угоду до договору про іпотечний кредит є безпідставними оскільки в матеріалах справи наявні два висновки судових експертів, якими встановлено факт того, що ОСОБА_3 не підписувала вказані документи, оскільки підпис вчинено не нею, а іншою особою і вказані висновки будь-якими іншими доказами не спростовані.
Посилання апелянта на іпотечний договір та договір купівлі-продажу квартири колегія суддів відхиляє оскільки вказані докази не були предметом розгляду в суді першої інстанції, що підтверджено в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представниками сторін. 
Посилання апелянта на те, що експерт у своєму висновку від 11.04.2024 року не дійшов категоричного висновку, що підпис виконаний не ОСОБА_3 колегія суддів не бере до уваги, оскільки в матеріалах справи також наявний інший висновок судового експерта від 05.04.2023 року, яким встановлено, що підпис виконано не ОСОБА_3 , а іншою особою і висновок експерта від 11.04.2024 року не спростовує вказаний висновок, а навпаки підтверджує висновки викладені в ньому. Висновок експерта від 05.04.2023 року судом першої інстанції не визнавався неповним чи необґрунтованим. Колегія суддів також вважає вказаний висновок належним та допустимим доказом у даній справі, а тому надані позивачем докази на підтвердження його позовних вимог не породжують для відповідача будь-яких обов`язків перед позивачем за спірним правочином. Суд оцінив висновки експертів в сукупності з іншими доказами, та зробив обґрунтовані висновки щодо відсутності підстав для відсутності підстав для задоволення позовних вимог за первісним позовом.
Відповідач ОСОБА_1 не підписувала спірного договору та додаткової угоди, відповідно, істотних умов цього договору не погоджувала, що свідчить про відсутність у ОСОБА_1 волевиявлення на укладення спірного договору.
У постанові від 16.06.2020 року у справі №145/2047/16-ц Велика палата ВС зазначила: «Якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Відповідно до ст. 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує ч.ч. 2, 3 ст. 215 ЦК, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом з тим ВП ВС констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення».
Зважаючи на викладені обставини, договір про іпотечний кредит та додаткова угода є неукладеними, тому у задоволенні зустрічного позову слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, оскільки неможливо визнати неукладений правочин недійсним.
Відповідно до ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Враховуючи вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимога про визнання договору неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом.
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення. 
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382-383 ЦПК України, колегія суддів, –

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» — залишити без задоволення.
Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2026 року — залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені «08» вересня 2026 року.
Повний текст постанови складено «18» вересня 2026 року.

Головуючий:        В.С. Городнича

Судді:           О.В. Свистунова

І.Ю. Ткаченко