П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/40143/25	

Головуючий в 1 інстанції: Марин П.П.
Місце ухвалення: м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого – Лук`янчук О.В.
суддів – Бітова А.І.
– Ступакової І.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одеса адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду 30 квітня 2026 року по справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії 

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить:
визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненадання запитуваної інформації за рапортом ОСОБА_1 від 04.09.25 та адвокатським запитом № АЗ-0054 від 25.09.25;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 надати відомості про нараховане та виплачене грошове забезпечення старшому солдату ОСОБА_1 з помісячним визначенням розміру його складових (посадовий оклад, оклад за військовим званням, підвищення посадового окладу, надбавка за вислугу років, надбавка за особливості проходження військової служби, премія, допомога на оздоровлення, інші доплати, винагороди, які мали постійний або разовий характер тощо) за період з 14 серпня 2018 року по 22 жовтня 2021 року.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що з 14 серпня 2018 року по 22 жовтня 2021 року старший солдат ОСОБА_1 проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Під час проходження служби Позивачка отримувала грошове забезпечення шляхом грошових переказів від Відповідача різних сум в різні дати на банківську картку, причому Відповідач жодного разу не звітував Позивачці про розміри складових грошового забезпечення, які їй нараховувались. Оскільки безпосередньо з самих надходжень на рахунок визначити відомості про розміри складових таких виплат неможливо, Позивачка звернулася до Відповідача з рапортом від 04.09.25 р., за яким просила надати їй копію картки особового рахунку, або в інший спосіб повідомити її про суми нарахованого та виплаченого грошового забезпечення з визначенням розміру кожної його складової щомісячно за період проходження служби. Зазначений рапорт було направлено поштою, проте Відповідач ухилився від його отримання, як і від аналогічного адвокатського запиту № АЗ-0054 від 25.09.25 р., проте 20 жовтня 2025 року за допомогою кур`єрської доставки рапорт Відповідачки від 04.09.25 було вручено Відповідачу. 
У відповідь листом від 18.11.25 № 2396/вихЗВГ/1 Відповідач повідомив, що відповідно до наказу командира Відповідача від 22.10.21 № 134 Позивачку було виключено зі списків особового складу та надано грошовий атестат № 104 від 22.10.21, який містить необхідну їй інформацію про всі нараховані їй суми грошового забезпечення. Проте така інформація не відповідає дійсності, оскільки грошовий атестат за встановленою формою (роздруківка надається) не містить запитуваної інформації щодо нарахованого та виплаченого грошового забезпечення Позивача з розкриттям його складових за кожен місяць проходження Позивачем служби в особовому складі Відповідача. Позивачка зауважує, що Відповідач мав завершити свої правовідносини з нею в частині виплати всіх сум, що належать Позивачці при звільненні або не були виплачені з різних причин під час проходження служби, саме в день виключення зі списків особового складу (переведення), причому Відповідач повинен був письмово повідомити Позивачку про суми, нараховані та виплачені їй при виключенні зі списків особового складу частини, а також на вимогу Позивачки надати їй письмові відомості про склад та суми всіх виплат помісячно, що вчинялись на її користь під час служби. Проте Відповідач ухилився від надання такої інформації на рапорт Позивачки та на адвокатський запит, за чим Позивачка позбавлена можливості отримати відомості, на які має право за законом. 
З таких обставин Позивачка робить висновок, що протиправна бездіяльність Відповідача порушує її право на отримання повної офіційної інформації про грошове забезпечення, яке щомісячно виплачувалось Позивачці під час її служби в особовому складі Відповідача, причому це порушення є триваючим та продовжується в поточний час.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2026 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незастосування норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та надання висновків, що не відповідають викладеним обставинам справи, просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2026 по справі № 420/40143/25, ухвалити нове рішення по даній справі, яким позов задовольнити в повному обсязі.
В своїй скарзі апелянт вказує, що нею та її представником виконано всі залежні від них дії: рапорт та запит направлено за належною адресою Відповідача, зазначену в матеріалах справи та самим Відповідачем. Подальше отримання або неотримання цієї кореспонденції знаходилось поза контролем Апелянтки та залежало виключно від того, чи було Відповідачем організоване належний порядок прийому поштової кореспонденції. 
Апелянтка вважає, що в даному випадку є підстави застосувати правові висновки, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.18 у справі № 800/547/17, постановах Верховного Суду від 27.11.19 у справі № 913/879/17, від 21.05.20 у справі № 10/249-10/19 та від 15.06.20 у справі № 24/260-23/52-б, згідно до яких направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання такого листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника.
Зазначає, що у листі від 18.11.2025 року Відповідач фактично повідомив лише про наявність грошового атестату № 104 від 22.10.2021 року та про перебування на фінансовому забезпеченні у Військової частини НОМЕР_2 . Однак ці повідомлення не є наданням запитуваної інформації.
Щодо помилковості висновку суду про те, що ненадання відповіді на адвокатський запит порушує права лише адвоката зазначено, що запитувані відомості стосуються особисто апелянтки, її військової служби, її грошового забезпечення та можливості перевірити правомірність нарахувань і виплат у період служби. Тому ненадання відповіді на адвокатський запит у цій ситуації одночасно порушує як професійні права адвоката, так і матеріальний інтерес Апелянтки на отримання інформації, необхідної для захисту власних прав.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного.
Судом встановлено, що 04.09.2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направила військової частини НОМЕР_1 рапорт, в якому просила надати повну копію її картки особистого рахунку військовослужбовця за весь період проходження нею військової служби в військової частині НОМЕР_3 , в саме в серпня 2018 року по жовтень 2021 року включно, або в інший спосіб письмово повідомити її про те, в яких саме сумах за кожен місяць проходження нею служби у військовій частині їй нараховувалось та виплачувалось грошове забезпечення, з розкриттям розміру його складових (посадовій оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років, надбавка за особливості проходження військової служби, премія, інші доплати, винагороди, які мали постійний характер), а також про виплачені суми грошових допомог на оздоровлення, матеріальних допомог для вирішення соціально-побутових питань, компенсацій за невикористані відпустки тощо.
Згідно даних сервісу поштового відстеження рапорт ОСОБА_1 від 04.09.2025 року повернувся відправнику (закінчення встановленого терміну зберігання), дата повернення 21.09.2025 року.
25.09.2025 року адвокатом Лисевич С.В. на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 засобами поштового зв`язку направлено адвокатський запит № АЗ-0054, в якому зазначено:
“Звертаюсь у зв`язку з наданням правової допомоги старшому солдату ОСОБА_1 в питаннях щодо захисту її законних прав та інтересів.
Як вбачається з наявних у мене документів, ОСОБА_1 звернулась до Вас з рапортом від 04.09.25 р., за яким просила повідомити й про суми нарахованого та виплаченого її грошового забезпечення з визначенням розміру кожної його складової щомісячно за період проходження служби у Вашій частині, з серпня 2018 по жовтень 2021 року.
На час мого звернення з цим запитом відповіді на цей рапорт не надано.
Нагадую, що у відповідності до чинного законодавства військова частина має завершити свої правовідносини з військовослужбовцем в частині виплати всіх сум, що належать йому при звільненні або переведенні в іншу частину, саме в день виключення зі списків особового складу, причому військова частина повинна письмово повідомити військовослужбовця про всі суми, нараховані та виплачені йому при виключенні зі списків особового складу.
Цього обов`язку Вашою військовою частиною виконано не було.
… З врахуванням викладеного прошу у 5-ти денний строк зі дня отримання цього запиту надати мені письмову відповідь з відомостями про нараховане та виплачене грошове забезпечення старшому солдату ОСОБА_1 за весь період проходження нею служби у Вашій частині з помісячним визначенням розміру його складових (посадовий оклад, оклад за військовим званням, підвищення посадового окладу, надбавка за вислугу років, надбавка за особливості проходження військової служби, премія, допомога на оздоровлення, інші доплати, винагороди, які мали постійний або разовий характер тощо), у тому числі про суми, що були їй нараховані та виплачені під час її виключення зі списків особового складу Вашої військової частини”.
Згідно даних сервісу поштового відстеження адвокатський запит від 25.09.2025 року повернувся відправнику (закінчення встановленого терміну зберігання), дата повернення 11.10.2025 року.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки рапорт від 04.09.2025 року та адвокатський запит від 25.09.2025 року військовою частиною НОМЕР_1 не отримані, у відповідача відсутній обов`язок їх опрацьовувати в порядку, визначеному чинним законодавством. 
При цьому, суд першої інстанції вказав, що правомірність та повнота відповіді військової частини НОМЕР_1 на рапорт від 20.10.2025 не є предметом розгляду по дані справі.
Суд також дійшов висновку, що ненадання відповіді на адвокатський запит порушує права саме адвоката, як особи, яка для виконання взятих на себе обов`язків звернулась у встановленому порядку до відповідного суб`єкта з метою отримання інформації, у зв`язку з чим саме адвокат, як позивач має бути ініціатором судового провадження.
Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції з урахуванням ст. 308 КАС України, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи відповідають вони встановленим ч. 2 ст. 2 КАС України вимогам.
Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм статті 40 Конституції України права на звернення урегульовано Законом України "Про звернення громадян" (далі - Закон № 393/96-ВР).
Згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
За змістом статті 3 Закону № 393/96-ВР під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.
Статтею 4 Закону № 393/96-ВР передбачено, що до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких:
порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян);
створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод;
незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.
Згідно із положеннями статті 5 Закону № 393/96-ВР звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.
Відповідно до ч.1 ст.7 Закону № 393/96-ВР звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.
Частина 3 статті 7 Закону № 393/96-ВР передбачає, якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.
У відповідності до приписів ч.ч. 1, 2 ст.20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну.
Частиною 1 статті 15 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення (абз.1, 6 ч.1 ст. 19 Закону України «Про звернення громадян»).
Аналіз наведених норм Закону № 393/96-ВР свідчить про те, що звернення, яке відповідає вимогам Закону № 393/96-ВР, повинно бути прийнято, всебічно та повно розглянуто у встановлені законом строки, та за наявності для того підстав, суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого входить вирішення спірного питання, повинен вжити усіх передбачених законом заходів для поновлення порушеного права особи та усунення причин та умов, які сприяли порушенням.
У разі ж коли порушені у зверненні питання не входять до їх повноважень, таке звернення в термін не більше п`яти днів пересилається за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.
Як вбачається з матеріалів справи, 04.09.2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направила військової частини НОМЕР_1 рапорт.
Згідно даних сервісу поштового відстеження рапорт ОСОБА_1 від 04.09.2025 року повернувся відправнику (закінчення встановленого терміну зберігання), дата повернення 21.09.2025 року.
Також, 25.09.2025 року адвокатом Лисевич С.В. на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 засобами поштового зв`язку направлено адвокатський запит № АЗ-0054, який згідно даних сервісу поштового відстеження адвокатський запит від 25.09.2025 року повернувся відправнику (закінчення встановленого терміну зберігання), дата повернення 11.10.2025 року.
Так, статтею 20 Закону №393/96-ВР визначено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження.
Аналізуючи вказану норму колегія суддів доходить висновку відповідно до якого, для того щоб у відповідача виник юридичний обов`язок розглянути рапорт у 30-денний строк, цей строк має починатися від дня надходження такого звернення (За Законом №393/96-ВР). 
Оскільки поштове відправлення повернулися відправнику з відміткою «закінчення терміну зберігання», Військова частина фізично та юридично не володіла інформацією про існування цих запитів. 
Колегія суддів зазначає про неможливість визнання протиправною бездіяльність щодо документа, про який відповідачу було невідомо. Повернення листа оператором зв`язку свідчить про те, що послуга з доставки не була завершена, а документ не надійшов до розпорядження відповідача.
Твердження апелянта про відсутність організації належного порядку прийому поштової кореспонденції у Військовій частині НОМЕР_1 не підтверджені жодним доказом.
Щодо доводів апелянта про неналежну оцінку прийняття відповідачем 20.10.2025 кореспонденції з тим же самим предметом звернення, суд зазначає таке.
Предметом оскарження у цій справі позивачем чітко визначено бездіяльність щодо розгляду рапорту від 04.09.2025. 
Відповідно до ч. 1 ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування..
Надана Позивачем квитанція ТОВ "Київ Кур`єр Плюс" № 4237015 не містить жодних ідентифікуючих ознак рапорту від 04.09.2025. Твердження про те, що в конверті містився саме рапорт від 04.09.2026, є безпідставними. 
Водночас, матеріалами справи беззаперечно доведено, що 20.10.2025 через оператора відповідач отримав і зареєстрував рапорт Козік Л.П., датований саме 20.10.2025, на який і було надано відповідь листом від 18.11.2025.
Отже, відповідач не може нести відповідальності за бездіяльність щодо рапорту від 04.09.2025, факт вручення якого саме 20 жовтня не підтверджено належними й допустимими доказами.
Також колегія суддів вважає посилання апелянта на постанову Великої Палати Верховного Суду від 25.04.18 у справі № 800/547/17, постанови Верховного Суду від 27.11.19 у справі № 913/879/17, від 21.05.20 у справі № 10/249-10/19 та від 15.06.20 у справі № 24/260-23/52-б, необґрунтованим з огляду на їх повну нерелевантність до правовідносин у справі, що розглядається, оскільки у даній справі предметом розгляду є виникнення у відповідача обов`язку вчинити активні дії (надати інформацію), який за законом прямо пов`язаний із фактом надходження звернення.
Щодо доводів апелянта про помилковість висновку суду стосовно того, що ненадання відповіді на адвокатський запит порушує права лише адвоката.
Правові засади організації діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні врегульовані Законом України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон № 5076-VI) (у редакції від 15.11.2024).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема, звертатися з адвокатськими запитами, у тому числі щодо отримання копій документів, до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, а також до фізичних осіб (за згодою таких фізичних осіб).
За визначенням частини першої статті 24 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатський запит - письмове звернення адвоката до органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, громадських об`єднань про надання інформації, копій документів, необхідних адвокату для надання правової допомоги клієнту.
До адвокатського запиту додаються посвідчені адвокатом копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, ордера або доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Вимагати від адвоката подання разом з адвокатським запитом інших документів забороняється.
Адвокатський запит не може стосуватися надання консультацій і роз`яснень положень законодавства.
Надання адвокату інформації та копій документів, отриманих під час здійснення кримінального провадження, здійснюється в порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом.
Частиною другою вказаної статті Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, керівники підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, яким направлено адвокатський запит, зобов`язані не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту надати адвокату відповідну інформацію, копії документів, крім інформації з обмеженим доступом і копій документів, в яких міститься інформація з обмеженим доступом.
Відповідно до ч.3 ст. 24 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" відмова в наданні інформації на адвокатський запит, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання інформації, що не відповідає дійсності, тягнуть за собою відповідальність, встановлену законом, крім випадків відмови в наданні інформації з обмеженим доступом.
Таким чином, Закон України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлює обов`язок для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, керівників підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, яким направлено адвокатський запит, надати повну відповідь не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
У свою чергу, з метою захисту професійних прав адвокатів чинним законодавством передбачений механізм притягнення посадових осіб до відповідальності за ненадання відповіді на адвокатський запит чи надання неповної відповіді, зокрема, ст. 212-3 Кодексом України про адміністративні правопорушення (у редакції від 01.02.2025) передбачено, що неправомірна відмова в наданні інформації, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання інформації, що не відповідає дійсності, у відповідь на адвокатський запит, запит кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, її палати або члена відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" - тягне за собою накладення штрафу на посадових осіб від двадцяти п`яти до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Суд зазначає, що в частині вимог позову щодо визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненадання запитуваної інформації за адвокатським запитом № АЗ-0054 від 25.09.25 фактично виникли правовідносини між адвокатом Лисевич С.В. і суб`єктом владних повноважень в особі Військовою частиною НОМЕР_1 щодо реалізації права саме адвоката подавати адвокатський запит з метою захисту прав довірителя, права ж позивача в даному випадку не є порушеними, оскільки позивач не є адвокатом, а тому законом установлено інший порядок притягнення до відповідальності посадових осіб за ненадання відповіді на адвокатський запит чи надання неповної відповіді, окрім того, суб`єктом звернення повинна бути особа права якої були порушені.
Таким чином, правильним способом захисту порушених прав саме адвоката є викладений вище порядок притягнення до відповідальності, який встановлено спеціальним законом.
Сам по собі факт ненадання відповіді на адвокатський запит чи незгода з наданою відповіддю не свідчить про порушення прав саме позивача як фізичної особи, оскільки запит адвокатом Лисевич С.В. був поданий у межах здійснення ним професійної діяльності та спрямований на реалізацію його власних процесуальних прав, передбачених статтями 20, 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Отже, адресатом адвокатського запиту виступав суб`єкт владних повноважень, а суб`єктом права на отримання відповіді, в даному випадку, є саме адвокат, а не його клієнт.
У зв`язку з цим ненадання, несвоєчасне надання чи неповне надання відповіді на адвокатський запит не створює для позивача як довірителя самостійного порушення його прав чи законних інтересів у розумінні статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
В розрізі інших доводів апеляційної скарги, варто зазначити, що оскільки позивачка не заявляла вимог про визнання протиправним та скасування листа-відповіді від 18.11.2025 року чи зобов`язання вчинити дії щодо надання інших (додаткових) відомостей, суд не може надавати правову оцінку викладеному в цьому листі змісту (посилання на грошовий атестат чи фінансове забезпечення у Військовій частині НОМЕР_2 ), оскільки це виходить за межі предмету доказування та спору у даній справі. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спрстовують.
Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.
Керуючись ст.308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів , -

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України 
Повний текст судового рішення виготовлений 14 липня 2026 року.

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук 

Суддя: А.І. Бітов

Суддя: І.Г. Ступакова