ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2026 року	м. Львів	Справа № 914/3681/23(914/390/26)	

Західний апеляційний господарський суд у складі:
головуючого – судді МАТУЩАКА О.І.
суддів КРАВЧУК Н.М.
СКРИПЧУК О.С.

За участю секретаря судового засідання Телинько Я.П.
За участю представників сторін від:
позивача – Воробець С.І. (адвокат);
відповідача – не з`явився;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Стратегія еволюшн” (вх.ЗАГС №01-05/1743/26 від 01.06.2026)

на ухвалу Господарського суду Львівської області від 22.05.2026 (суддя Цікало А.І.)

про забезпечення позову

у справі №914/3681/23(914/390/26)

за позовом Публічного акціонерного товариства “Нафтопереробний комплекс - Галичина”, м. Дрогобич, Львівська область

до  Товариства з обмеженою відповідальністю “Стратегія еволюшн”, м. Дніпро

про  стягнення 95 416 000, 00 грн

в межах справи №914/3681/23 

про банкрутство Публічного акціонерного товариства “Нафтопереробний комплекс - Галичина”, м. Дрогобич, Львівська область

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Господарського суду Львівської області знаходиться справа №914/3681/23 про банкрутство ПАТ «Нафтопереробний комплекс - Галичина». Повноваження розпорядника майна виконує арбітражний керуючий Ткачук Олександр Вікторович.
06.02.2026 до Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява ПАТ «Нафтопереробний комплекс - Галичина» до ТОВ «Стратегія еволюшн» про стягнення 95 416 000, 00 грн заборгованості.
Позов обґрунтований невиконанням відповідачем умов договорів купівлі-продажу транспортного засобу, укладених між ТОВ «Челендж трейд» та ТзОВ «Стратегія еволюшн», право вимоги за якими перейшло до ПАТ «Нафтопереробний комплекс - Галичина» на підставі договору відступлення права вимоги № 319 від 25.04.2019.
19.05.2026 до суду від ПАТ «Нафтопереробний комплекс - Галичина» надійшла заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно ТОВ «Стратегія еволюшн» в межах ціни позову в розмірі 95 416 000, 00 грн. 
Обґрунтовуючи подану заяву, позивач посилався на те, що заборгованість ТОВ «Стратегія еволюшн», право вимоги щодо якої перейшло до ПАТ «НПК-Галичина» на підставі договору відступлення права вимоги № 319 від 25.04.2019, виникла ще у 2018 році у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання та існує протягом тривалого часу. При цьому, на думку позивача, відповідач фактично не заперечує наявності такої заборгованості, що підтверджується матеріалами справи, змістом відзиву на позовну заяву, а також заявленням відповідачем клопотання про застосування строків позовної давності. З огляду на це, позивач вважає, що відсутні підстави очікувати припинення відповідачем недобросовісної поведінки щодо невиконання грошових зобов`язань, у тому числі у разі ухвалення судового рішення на користь позивача.
Також позивач зазначав, що розмір заявленої до стягнення заборгованості є значним та становить 95 416 000,00 грн, що, за даними фінансової звітності відповідача за 2025 рік, перевищує половину вартості його необоротних активів. Крім того, позивач звертав увагу на зменшення необоротних активів відповідача протягом 2025 року з 230 млн. грн до 186 млн. грн при одночасному збільшенні його зобов`язань.
На переконання позивача, існує реальний ризик відчуження відповідачем належного йому майна до завершення розгляду справи, зокрема транспортних засобів, оскільки у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відсутні відомості про обтяження майна ТОВ «Стратегія еволюшн». 
Крім цього, ПАТ «НПК-Галичина» перебуває у процедурі розпорядження майном у справі про банкрутство, відкритій ухвалою Господарського суду Львівської області від 26.12.2023 у справі № 910/3681/23, а тому невиконання або ускладнення виконання можливого рішення суду про стягнення заборгованості може негативно вплинути на його фінансовий стан та права кредиторів у справі про банкрутство.
З урахуванням наведеного, позивач вважав, що накладення арешту на майно відповідача в межах суми заявлених позовних вимог є співмірним, адекватним і тимчасовим заходом забезпечення позову, який не позбавляє відповідача можливості володіти та користуватися майном, а спрямований виключно на забезпечення реального виконання судового рішення у разі задоволення позову. На думку позивача, такий захід відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності та забезпечує баланс інтересів сторін.
Господарський суд Львівської області ухвалою від 22.05.2026 заяву ПАТ “Нафтопереробний комплекс - Галичина” про забезпечення позову задовольнив. Вжив заходи забезпечення позову у справі № 914/3681/23(914/390/26) шляхом накладення арешту на майно ТОВ “Стратегія еволюшн”, виявлене виконавцем в ході примусового виконання ухвали про забезпечення позову в межах ціни позову у розмірі 95 416 000, 00 грн до набрання законної сили рішенням суду у цій справі.
Вказана ухвала мотивована тим, що предметом спору є стягнення з ТОВ «Стратегія еволюшн» заборгованості у розмірі 95 416 000,00 грн, а заявлений позивачем захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно відповідача в межах ціни позову є співмірним, обґрунтованим та пов`язаним із предметом позовних вимог
Суд першої інстанції виходив із того, що невжиття такого заходу може істотно ускладнити або унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову, оскільки відповідач має можливість вільно розпоряджатися належним йому майном. При цьому, накладення арешту не позбавляє відповідача права володіння та користування майном, а лише тимчасово обмежує право його відчуження.
З огляду на наведене суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви ПАТ «НПК-Галичина» про забезпечення позову.
ТОВ “Стратегія еволюшн” подало апеляційну скаргу на зазначену ухвалу суду, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні заяви ПАТ “Нафтопереробний комплекс - Галичина” про забезпечення позову відмовити.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, ТОВ «Стратегія еволюшн» покликається на те, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, оскільки ПАТ «НПК-Галичина» не довело належними та допустимими доказами наявності обставин, які б свідчили про реальну загрозу істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Скаржник зазначає, що заявником не надано доказів вчинення відповідачем дій, спрямованих на відчуження майна або ухилення від виконання можливого судового рішення, а заява про забезпечення позову ґрунтується лише на припущеннях. При цьому, на думку апелянта, фінансовий стан ТОВ «Стратегія еволюшн» не свідчить про погіршення його платоспроможності, оскільки активи та чисті активи товариства перевищують розмір заявленої заборгованості.
Також апелянт вказує, що накладення арешту на майно відповідача не узгоджується з предметом позову, яким є стягнення грошових коштів, та фактично може призвести до зупинення господарської діяльності товариства, основним видом якої є надання транспортних засобів та іншого майна в оренду. 
Окрім того, скаржник посилається на те, що суд першої інстанції не вирішив питання зустрічного забезпечення, чим порушив положення ст. 141 ГПК України.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін. Вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про доцільність накладення арешту на майно відповідача з огляду на таке. 
Покликається на те, що у справах про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент розпорядитися належними йому коштами чи майном сама по собі може утруднити виконання судового рішення, а тому вимога про надання доказів реального наміру відповідача відчужити майно є застосуванням надмірного стандарту доказування.
Позивач зазначає, що ним було наведено конкретні обставини, які підтверджують необхідність забезпечення позову, а саме: значний розмір заборгованості, її тривале існування, зменшення необоротних активів відповідача при одночасному зростанні його зобов`язань, а також відсутність обтяжень рухомого майна відповідача, що свідчить про можливість його вільного відчуження.
Також позивач вважає безпідставними доводи скаржника про неузгодженість арешту майна з предметом позову, оскільки у спорі про стягнення грошових коштів накладення арешту на майно відповідача в межах ціни позову є допустимим та співмірним заходом забезпечення позову.
Крім того, позивач заперечує доводи апелянта про те, що арешт майна може зупинити господарську діяльність відповідача, оскільки такий захід лише тимчасово обмежує право розпорядження майном, однак не позбавляє відповідача права володіння та користування ним. 
Щодо зустрічного забезпечення позивач зазначає, що його застосування є правом суду, а не обов`язком, за винятком випадків, прямо передбачених ст. 141 ГПК України, наявність яких у цій справі скаржником не доведена.
Інших клопотань чи заяв, в порядку ст. 207 Господарського процесуального кодексу України, сторонами подано не було.
02.07.2026 в судовому засіданні взяв участь представник позивача, який навів заперечення по суті апеляційної скарги, просив відмовити у її задоволенні. Представник відповідача (апелянта) в судове засідання не з`явився.
Водночас ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 01.07.2026 задоволено заяву представника скаржника - адвоката Цуканова В.В про участь у всіх судових засіданнях у справі №914/3681/23(914/390/26) в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із використанням власних технічних засобів. Повідомлено представника, що відповідно до ч. 5 ст. 197 ГПК України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.
Судом встановлено, що на момент початку судового засідання представник апелянт не вийшов на зв`язок із судом, участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції не забезпечив.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Беручи до уваги положення ст. 270 ГПК України, а також те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, а в матеріалах справи достатньо доказів для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представників учасників справи, які не з?явилися.
Колегія суддів Західного апеляційного господарського суду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши застосування норм процесуального права місцевим господарським судом, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Згідно із ч. 1- 2 ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.
Вжиття заходів забезпечення позову відповідно до ст. 136 ГПК України є правом суду.
За змістом ч. 2 ст. 136 ГПК України підставами для вжиття судом заходів для забезпечення є обставини, що свідчать про істотне ускладнення або навіть унеможливлення виконати рішення суду або ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутись до суду, у разі невжиття таких заходів.
Господарський суд, оцінивши надані докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку підстав для забезпечення позову.
Позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб (п. 1 ч. 1 ст. 137 ГПК України).
Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду у випадку задоволення позову.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 15.09.2020 у справі №753/22860/17).
Згідно з ч. 4 ст. 137 ГПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він просить накласти арешт, чи майнових наслідків від заборони відповідачу / іншим особам здійснювати певні дії (постанова Верховного Суду від 22.07.2021 у справі №910/4669/21).
У вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову господарським судам необхідно дотримуватися принципу їх співмірності із заявленими позивачем вимогами. Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову (аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 18.02.2022 у справі №910/12404/21).
Матеріалами справи підтверджується, що предметом спору у цій справі є вимога ПАТ «НПК-Галичина» про стягнення з ТОВ «Стратегія еволюшн» 95 416 000,00 грн заборгованості. Отже, заявлений позивачем захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно відповідача в межах ціни позову має безпосередній зв`язок із предметом спору, оскільки спрямований на забезпечення реального виконання можливого рішення суду про стягнення грошових коштів.
Вирішуючи питання про доцільність вжиття зазначених заявником заходів забезпечення позову при розгляді спору про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майнові інтереси та/або права заявника будуть погіршені, порушені і на момент виконання рішення суду, у разі задоволення позову, їх необхідно буде відновити. Виконання рішення розуміє під собою сукупність дій, які спрямовані на досягнення результатів, що були поставлені заявником, а в подальшому, - судом при прийнятті рішення, задля відновлення того чи іншого охоронюваного законом права та/чи інтересу заявника.
Вжиття заходів до забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи. Тобто, це заходи з припинення дій, які можуть утруднити виконання у майбутньому рішення суду чи зробити його виконання неможливим, а тому заходи забезпечення позову застосовуються господарським судом як гарантія реального виконання судового рішення. 
Доводи апелянта про те, що позивач не довів наявності реального наміру відповідача відчужити майно або ухилитися від виконання рішення суду, колегія суддів вважає безпідставними. У спорах про стягнення грошових коштів сама можливість відповідача вільно розпорядитися належними йому коштами чи майном до ухвалення рішення у справі може створювати ризик утруднення виконання такого рішення. При цьому, вимога про надання позивачем доказів конкретних дій відповідача, спрямованих на відчуження майна, фактично свідчила б про застосування надмірного стандарту доказування на стадії вирішення питання про забезпечення позову.
Верховний Суд у постанові від 11.12.2023 у справі №904/1934/23 наголошував, що право відповідача розпоряджатися майном у будь-який момент є достатньою підставою для накладення арешту у справах щодо витребування майна.
Таким чином, ризик відчуження майна є обґрунтованим, а накладення арешту - доцільним заходом для забезпечення ефективного захисту прав позивача.
Суд першої інстанції обґрунтовано врахував значний розмір заявленої до стягнення суми, тривалий період існування спірної заборгованості, наведені позивачем дані щодо зменшення необоротних активів відповідача та збільшення його зобов`язань, а також відсутність зареєстрованих обтяжень рухомого майна відповідача. Сукупність таких обставин є достатньою для висновку про наявність обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або унеможливити виконання судового рішення у разі задоволення позову.
Посилання скаржника на те, що його активи та чисті активи перевищують розмір заявленої заборгованості, не підтверджені жодними доказами та не спростовує висновків суду першої інстанції. Водночас наявність у відповідача майна, яке не обтяжене та яким він може вільно розпоряджатися, підтверджує доцільність тимчасового обмеження права його відчуження саме в межах ціни позову. При цьому, питання фактичної наявності чи відсутності заборгованості, строків позовної давності, належності переходу права вимоги та інших обставин, які стосуються суті спору, підлягають оцінці під час розгляду справи по суті, а не на стадії вирішення заяви про забезпечення позову.
Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта про те, що арешт майна не узгоджується з предметом позову, оскільки позовні вимоги не стосуються конкретного майна відповідача. Чинне процесуальне законодавство прямо передбачає можливість забезпечення позову про стягнення грошових коштів шляхом накладення арешту не лише на кошти, а й на майно відповідача. Такий захід є додатковою гарантією реального виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Згідно правових висновків Великої Палати Верхового Суду, викладених у постанові від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22, ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема.
Таким чином, у випадку невжиття заявленого заходу забезпечення позову та в разі задоволення позову про витребування майна, обраний позивачем спосіб захисту і поновлення порушених прав та інтересів буде неефективним та може істотно ускладнити чи унеможливити виконання судового рішення.
Крім того, необхідно зазначити, що вжитий судом вид забезпечення позову (шляхом накладення арешту на майно), не є тотожним задоволенню заявлених позовних вимог та має на меті забезпечити справедливий та ефективний захист порушених прав позивача у випадку задоволення позову.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. 
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При чому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
Також у рішенні Європейського суду з прав людини від 18.05.2004 у справі "Продан проти Молдови" Суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантований Європейською конвенцією з прав людини, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов`язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній із сторін.
Таким чином, саме вжиття судом заходів забезпечення позову сприяє гарантуванню відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого судового рішення, що повністю відповідає практиці Європейського суду з прав людини.
Безпідставними також є доводи скаржника про те, що накладення арешту на майно призведе до зупинення його господарської діяльності. Арешт майна як захід забезпечення позову має тимчасовий характер і полягає в обмеженні права розпорядження майном, однак не позбавляє відповідача права володіти та користуватися ним, в тому числі шляхом передання такого в оренду з метою здійснення господарської діяльності. Відповідач не довів, що застосований захід забезпечення позову фактично унеможливлює здійснення ним господарської діяльності, виконання чинних договорів чи отримання доходу. Саме лише посилання на можливі негативні наслідки без належного доказового підтвердження не може бути підставою для скасування ухвали суду першої інстанції.
При цьому, накладення арешту здійснено не на все майно відповідача без обмежень, а в межах ціни позову - 95 416 000,00 грн. Такий захід є співмірним із заявленими вимогами, відповідає меті забезпечення позову та забезпечує баланс інтересів сторін, оскільки, з одного боку, спрямований на запобігання утрудненню виконання можливого рішення суду, а з іншого - не позбавляє відповідача права володіння та користування майном.
Доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції ст. 141 ГПК України у зв`язку з незастосуванням зустрічного забезпечення також є необґрунтованими. 
Частиною 1 ст. 141 ГПК України передбачено право, а не обов`язок суду вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення), а тому розгляд судом заяви про забезпечення позову, яка не містить пропозиції щодо зустрічного позову, не є порушенням норм ГПК України. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 910/6503/19.
При цьому, Ааелянт не навів обставин, які б свідчили про наявність передбачених законом підстав для обов`язкового застосування зустрічного забезпечення, а також не довів, що невжиття такого заходу порушує його права чи створює реальний ризик завдання йому збитків.
Отже, суд першої інстанції, врахувавши характер заявлених позовних вимог, розмір спірної заборгованості, майновий стан відповідача та можливість вільного відчуження ним майна, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно ТОВ «Стратегія еволюшн» у межах ціни позову.
Відповідно ст.ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Беручи до уваги те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правомірних та обґрунтованих висновків місцевого господарського суду, то ухвала суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням наведеного вище, апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення судового збору за подання апеляційної скарги за апелянтом.
Керуючись ст. ст. 74, 129, 269, 270, 275, 276, 281- 284 ГПК України,
Західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Стратегія еволюшн» залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу Господарського суду Львівської області від 22.05.2026 у справі № 914/3681/23(914/390/26) - без змін.

2. Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції залишити за апелянтом.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до Верховного Суду.

Справу повернути до Господарського суду Львівської області.

Головуючий (суддя-доповідач) О.І. МАТУЩАК

Судді Н.М. КРАВЧУК

О.С. СКРИПЧУК