Справа №461/9347/25 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 липня 2026 року   м. Львів
Галицький районний суд міста Львова у складі:
головуючої — судді Павлюк О. В.,
за участі:
секретаря судового засідання — Сороки П. В.,
позивача — ОСОБА_1 ,
третьої особи — ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Львові цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 (далі — Позивач) до Комунальної установи «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» (далі — Відповідач-1) та ОСОБА_3 (далі — Відповідач-2), за участі третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (далі — Треті особи) про визнання права на виготовлення дубліката свідоцтва про право власності, права на визначення часток у спільній сумісній власності за кожним співвласником та зобов`язанні вчинити дії, —
В С Т А Н О В И В :
Позиції сторін та учасників справ, заяви, клопотання 
Позивач звернувся до Галицького районного суду м. Львова з позовом до Комунальної установи «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» та ОСОБА_3 , за участі третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , у якому просить:
- визнати за ним та третіми особами на стороні Позивача — співвласниками ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 право на виготовлення дубліката свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , без участі іншого співвласника — ОСОБА_3 ;
- зобов`язати Комунальну установу «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» видати ОСОБА_1 дублікат свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , без участі іншого співвласника — ОСОБА_3 після набрання рішенням суду законної сили;
- визнати за позивачем ОСОБА_1 право на реєстрацію 1/8 частки спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 , відповідно до витягу з Реєстру права власності на нерухоме майно № 29139195 від 24.02.2010, яка зареєстрована як спільна сумісна власність у структурі власності на об`єкт нерухомого майна, зі присвоєнням окремого реєстраційного номера у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення суду без участі сьомого співвласника — ОСОБА_3 .
В обґрунтування позову зазначає, що квартира АДРЕСА_1 була приватизована в 1996 році у спільну сумісну власність 8 (восьми) осіб: ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 — по 1/8 частині кожному. ІНФОРМАЦІЯ_1 співвласник ОСОБА_8 помер, його частка 1/8 перейшла у спадщину до старшого сина, ОСОБА_1 , Позивача у цій справі. Таким чином, Позивачу на праві спільної сумісної власності належить 1/8 частина квартири АДРЕСА_1 (як первісному учаснику приватизації) та 1/8 вказаної квартири на праві спільної часткової власності (як спадкоємцю). Фактично Позивач володіє 2/8 = 1/4 квартири, але у різному режимі права. Станом на сьогодні структура часток співвласників квартири АДРЕСА_2 у праві спільної сумісної власності є рівною, тобто кожний співвласник, а саме: ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 володіють 7/8 приватної спільної власності. Позивач втратив оригінал свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 у 2010 році разом з іншими особистими документами. Для виготовлення дубліката свідоцтва про право власності Комунальна установа «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду», з-поміж інших документів, також вимагає особисту присутність та письмову заяву від всіх співвласників з нотаріально засвідченими підписами і копіями паспортів громадянина України. Водночас, один зі співвласників, ОСОБА_3 , не виходить на зв`язок, безпричинно відмовляється від спілкування, не бере участі в утриманні майна, що унеможливлює отримання його згоди. Окрім того, останній з 1990 року не проживає у квартирі АДРЕСА_1 , не брав участь у сплаті комунальних послуг та утриманні житла. Також стверджує, що ОСОБА_3 був належним чином повідомлений про необхідність оформлення дубліката свідоцтва про право власності та визначання часток, оскільки йому співвласники неодноразово повідомляли про це як офіційно (шляхом направлення поштової кореспонденції), так і неофіційно (неодноразові телефони дзвінки й повідомлення на різні месенджери). Однак, ОСОБА_3 жодної реакції не виявив, жодним чином не вчинив дій для участі у виготовленні дубліката та визначенні часток, чим створює перешкоди у реалізації прав інших співвласників (Позивача та третіх осіб на його стороні).
Вказує, що виготовлення дубліката свідоцтва про право власності на квартиру є необхідною умовою для реалізації співвласниками (Позивачем та третіми особами на його стороні) свого права на оформлення договору про визначення часток у спільному майні та належного захисту їхніх майнових прав. А бездіяльність Відповідача-2 є підставою для судового втручання з метою захисту прав інших учасників спільної власності. Окрім цього, зазначає, що Позивач та треті особи на його стороні мають узгоджену позицію зі вказаного питання, провели дистанційні збори і протоколом зборів співвласників домовились про виготовлення дублікату свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 та подальшим укладанням нотаріального договору про визнання власності з визначенням за кожнимспіввласником по 1/8 частині відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на підставі рішення суду без участі сьомого співвласника — ОСОБА_3 , а також звернулись з письмовою заявою до приватного нотаріуса про здійснення виділу часток у праві спільної сумісної власності. Згідно з вимогами чинного законодавства дублікат свідоцтва про право власності на житло видається органом, що його видавав. На теперішній час це повноваження здійснює Комунальна установа «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» (Відповідач-1) через ЦНАП. Також зазначає, що враховуючи те, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло квартира АДРЕСА_1 належить сімом особам на праві спільної сумісної власності, 1/8 вже є у спільній частковій власності Позивача, частки кожного зі співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, а тому вважає за можливе визначити частку у праві спільної сумісної власності на квартиру за кожним з співвласників у розмірі по 1/8.
Відповідач-2 скерував до суду відзив на позовну заяву, у якому просив провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. В обґрунтування відзиву зазначив, що зі змісту позовної заяви вбачається, що фактична мета Позивача полягає в оскаржені рішення Комунальної установи «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» щодо відмови у видачі дубліката правовстановлюючого документа. Формулювання позовних вимог не підтверджує порушення Позивачем його прав саме Відповідачем-2 як співвласником, оскільки він не чинить перешкод у реалізації Позивачем його прав щодо частки у майні, не заперечує наявності його частки та не вчиняє дій, що блокують можливість розпоряджатися майном. У зв`язку з наведеним, вважає вимогу до нього безпідставною, а себе неналежним відповідачем у цій справі. Позивач фактично вимагає від Відповідача-2 надати згоду або підтвердження законності отримання дубліката правовстановлюючого документа. З об`єктивних причин Відповідач-2 не може підтвердити або спростувати право Позивача на частку у спадковому майні, оскільки після смерті ОСОБА_8 у 2009 році він не був допущений до процесу відкриття спадщини, і не знає, як розподілялась спадкова маса, зокрема між спадкоємцями: ОСОБА_8 та між іншими спадкоємцями першої черги. Тому вважає, що його дії або бездіяльність не можуть бути кваліфіковані як порушення прав Позивача.
Відповідач-1 скерував до суду заяву, у якій повідомив, що немає згоди співвласника ОСОБА_3 на оформлення дубліката свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Також зазначив, що комунальна установа «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» не є органом приватизації державного житлового фонду, не є правонаступником районних відділів приватизації державного житлового фонду, а є органом з оформлення документів по приватизації державного житлового фонду та виконує свої повноваження з 01.04.2016.
Позивач скерував до суду відповідь на відзив Відповідача-2, у якому, з-поміж іншого, зазначив, що шестеро співвласників звертались до комунальної установи «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» з метою отримання дубліката свідоцтва про право власності на квартиру, однак їм було відмовлено на підставі відсутності нотаріально посвідченої згоди Відповідача-2 як співвласника квартири. Позивач не може отримати дублікат свідоцтва про право власності на квартиру та зареєструвати своє право власності на 1/8 частку квартири у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки Відповідач-2 не надав і далі безпідставно не надає своєї згоди на видачу дубліката втраченого свідоцтва. Визначення часток у спільній частковій власності лише юридично фіксує розмір права кожного співвласника, зберігаючи спільне користування майном, тоді як поділ майна в натурі фізично розподіляє квартиру на окремі частини, припиняючи спільну власність і правовідносини між співвласниками. У співвласників немає спору про саму власність та її поділ взагалі, а є бажання та згода шести осіб отримати від суду згоду на реєстрацію наявної власності. Відповідач-2 блокує реалізацію права шести інших співвласників у режимі спільної сумісної власності у питаннях реального володіння, користування та розпорядження майном. Також зазначає, що посилання Відповідача-2 на невідомість обставин спадкування є юридично і фактично неспроможним. По-перше, предмет спору не полягає у встановленні складу спадкової маси чи перегляді спадкових прав. Позивач на момент відкриття спадщини в 2009 році визнаний спадкоємцем і не відмовлявся від спадщини. У цьому випадку підстави для застосування права представлення відсутні, оскільки Відповідач-2 не є спадкоємцем за законом у заявленій ним спадковій справі, а його участь у спадкуванні та отримання будь-якої частини спадкового майна суперечить чинному законодавству України. У матеріалах справи Позивач надав документи, що підтверджують спадкування частки. По-друге, Відповідач-2 сам є співвласником, отже, теза про «не знаю, як розподілялась спадщина» не може слугувати виправданням блокування прав інших співвласників і не спростовує прав Позивача, підтверджених належними доказами.
10.07.2026 від Відповідача-2 до суду надійшли додаткові пояснення у справі, у яких останній зазначає, з-поміж іншого, що він не чинить перешкод у реалізації Позивачем його прав щодо частки у майні, не заперечує наявності його частки та не вчиняє дій, що блокують можливість розпоряджатися майном. У зв`язку з наведеним, вважає вимогу до нього безпідставною, а себе неналежним відповідачем у цій справі.
Процесуальні дії у справі
Галицький районний суд м. Львова ухвалою від 29.12.2025 закрив провадження у цій справі.
Постановою Львівського апеляційного суду від 19 березня 2026 року вказану справу направив до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 13.05.2026 справа передана на розгляд судді Волоско І. Р.
Розпорядженням керівника апарату суду від 14.05.2026 був призначений повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку з порушенням порядку визначення судді для розгляду справи, регламентованого п.4, ч.1, ст.36 ЦПК України.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.05.2026, для розгляду цієї справи визначена суддя Павлюк О. В.
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 18.05.2026 суддя Павлюк О. В. прийняла справу до свого провадження у справі, вирішила її розглядати за правилами загального позовного провадження та призначила у справі підготовче засідання.
Ухвалою від 18.05.2026 суддя Павлюк О. В. визнала заяву Позивача про відвід судді необґрунтованою та передала таку до канцелярії суду м. Львова для визначення судді, який буде вирішувати питання про відвід.
Суддя Галицького районного суду м. Львова Кротова О. Б. ухвалою від 21.05.2026 залишила заяву Позивача про відвід судді без розгляду.
Протокольною ухвалою від 13.07.2026 суд закрив підготовче провадження у справі, та перейшов до судового розгляду справи по суті.
У судовому засіданні Позивач позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві, просив такі задовольнити у повному обсязі.
Відповідач-1, який був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, скерував до суду заяву, у якій просить здійснювати розгляд справи у його відсутності.
Відповідач-2, який був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, проте у відзиві на позовну заяву просить здійснювати розгляд справи у його відсутності.
Третя особа ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала.
Інші треті особи, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. У матеріалах справи наявні заяви від Третіх осіб, у яких вони просять здійснювати розгляд справи у їх відсутності.
Суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, а тому суд приходить до переконання про наявність законних підстав для вирішення спору по суті з ухваленням рішення. При цьому, суд наголошує, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.  
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №436631955 від 23 липня 2025 року, ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності належить 1/8 частина квартири АДРЕСА_1 , та 1/8 частка цієї ж квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину, № 3-673, виданого 11 грудня 2009 року Першою львівською державною нотаріальною конторою.
Зазначене також підтверджується з Відповіді з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 2833765 від 03.06.2026, отриманої на запит суду.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вказує, що втратив оригінал свідоцтва про право власності, у зв`язку з чим звернувся зі заявою про виготовлення його дублікату.
Згідно з довідкою № 7 від 25 липня 2025 року, втрачене свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане 19 червня 1996 року за № Г-04674 на ім`я ОСОБА_1 , станом на 25 липня 2025 року в Бюро знаходь не надходило.
01 жовтня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Комунальної установи «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» із заявою про видачу дублікату свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Листом № 2903-вих-1477471 від 13 жовтня 2025 року за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 комунальна установа «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» повідомила, що дублікат свідоцтва про право власності на нерухоме майно видається органом приватизації у разі втрати або зіпсування за письмовою заявою власника (всіх співвласників), однак серед поданих документів відсутня заява одного зі співвласників, а саме ОСОБА_3 .
Суд також встановив, що Позивач разом з Третіми особами неодноразово звертався до Відповідача-2 про необхідність оформлення дубліката свідоцтва про право власності та визначення часток шляхом направлення поштової кореспонденції, а також повідомлення на різні месенджери.  
Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У частині першій статті 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином порушуються (зачіпаються) його права та законні інтереси, а суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17).
За змістом положень ст.41 Конституції України, ст. ст. 179, 181, 316, 317, 319, 321 ЦК України, правом власності є право особи на річ (нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.
У положеннях ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
У нормах ст. 41 Конституції України, ст. 328 ЦК України визначено, що право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає зі закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з нормами ст. ст. 182, 334 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Відповідно до ст. ст. 4, 5, 18, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації прав підлягають в обов`язковому порядку право власності на об`єкти нерухомого майна, у тому числі житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідного запису про право власності.
У нормі ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема: свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
У положеннях ст. 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
У ст. 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.
За змістом ст. ст. 12, 13, 76, 81, 82 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Так, Позивач у поданому ним позові заявив вимогу про визнання за ним та Третіми особами права на виготовлення дубліката свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , без участі сьомого співвласника — ОСОБА_3 , з тих підстав, що він та Треті особи є співвласником цієї квартири, однак не можуть належним чином підтвердити та реалізовувати у повній мірі своє право власності через відсутність правовстановлюючих документів, неможливість їх отримання без згоди співвласника, а також неможливість отримання дублікатів таких документів у позасудовому порядку.
Відповідно ж до змісту наведених судом вище норм цивільного законодавства, набуття права власності — це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, зокрема на нерухоме майно (будівлі, квартири, земельні ділянки тощо). Рішення суду про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах (тобто позивач вже став власником спірного майна, а не намагається ним стати через пред`явлення позову), у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно на підставі ст.392 ЦК України є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачеві спірного майна. Тобто, метою подання такого позову згідно ст.392 ЦК України є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою. 
Перелік судових способів захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою статті 16 ЦК України.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорювані відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року, у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, від 26 липня 2023 року у справі № 641/3893/20).
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.
Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України, позивач викладає свої вимоги щодо предмета позову та їх обґрунтування.
Предмет позову — це конкретна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, заявлена через суд.
Підстава позову — це юридичні факти (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), якими позивач обґрунтовує свої вимоги до відповідача.
Предметом спору у цій справі є, зокрема, вимога ОСОБА_1 про визнання за ним права на виготовлення свідоцтва про право власності.
Однак, виходячи зі змісту позову, Позивач фактично намагається довести своє право власності на частину квартири АДРЕСА_1 . При цьому, існують перешкоди в оформленні такого права у позасудовому порядку, про що свідчить лист комунальної установи «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду».
Ураховуючи викладене, заявлені у цій справі позовні вимоги про визнання за Позивачем та Третіми особами права на виготовлення свідоцтва про право власності не відповідають належному способу захисту.
Суд звертає увагу на те, що ефективним способом захисту прав Позивача є визнання права власності на нерухоме майно, однак таких вимог останній не заявив.
А тому, суд вважає за необхідне звернути увагу Позивача на необхідність правильного визначення предмету позову та урахування вказаних висновків Верховного Суду. 
За таких обставин відсутні підстави для застосування обраного Позивачем способу захисту, оскільки він не відновлює будь-яких порушених прав та інтересів Позивача і не узгоджується з положеннями статті 16 ЦК України.
Обрання Позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19, від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18).
У зв`язку з наведеним, позовна вимога про визнання за Позивачем та Третіми особами права на виготовлення дубліката свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , без участі сьомого співвласника — ОСОБА_3 , задоволенню не підлягає.
Відповідно, і заявлена вимога до Комунальної установи «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» щодо зобов`язання видати Позивачу дублікат свідоцтва про право власності на квартиру, задоволенню також не підлягає, оскільки є похідною від вимоги про визнання права на виготовлення дубліката свідоцтва про право власності на квартиру.
Суд також роз`яснює Позивачу, що у випадку, якщо він не погоджується з діями Комунальної установи «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» щодо відмови у видачі дубліката правовстановлюючого документа, то він має право оскаржити такі дії у порядку адміністративного судочинства.
Щодо позовної вимоги про визнання за Позивачем права на реєстрацію частки у спільній частковій власності на квартиру, суд зазначає таке.
Відповідно до частин першої, другої статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (частина перша статті 368 ЦК України).
Згідно з частинами першою, другою статті 336 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.
У частині першій статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно зі законом або є неможливим, сторони не позбавлені права звернутись один до одного з позовами про виділ частки із майна.
Отже, визнання права на частку у праві спільної сумісної власності є зміною правового режиму спільної власності, а не способом його виділу в натурі. Тому визнання права на частку у праві спільної власності допускається як виняток, коли неможливо провести реальний виділ спільного майна, у тому числі неподільного.
Слід зазначити, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна у натурі спричинить припинення спільної власності (постанова Верховного Суду від 21.05.2025 у справі № 404/1436/24).
Повертаючись до обставин цієї справи, суд зазначає, що Позивач звернувся до суду з вимогою про визначення частки квартири, яка на праві спільної сумісної власності належить також Відповідачу-2 та Третім особам. Тобто, у спірних правовідносинах наявний спір щодо визначення частки квартири, спільними власниками якої є, окрім Позивача та Відповідача-2, також Треті особи. Відповідно, саме прав цих Третіх осіб стосується заявлений у цій справі позов, адже вони є співвласниками спірної квартири і, в залежності від вирішення спору по суті, таке рішення впливає на їхні права, а саме визначення правового статусу їхнього майна (припинення спільної сумісної власності, визначення частки тощо).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17 вказала, що підставою для вступу (залучення) в судовий процес такої третьої особи є її заінтересованість у результатах вирішення спору— ймовірність виникнення у майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас, предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною у зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи.
З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла до висновку, що не можна покладати на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, будь-які матеріально-правові обов`язки, а також встановлювати чи захищати їх права, тобто винести рішення або ухвалу суду про права чи обов`язки цих третіх осіб. 
Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження — до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження — до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. (частина перша, друга та третя статті 51 ЦПК України).
Визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом (див. постанови Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19, від 20 січня 2021 року у справі № 203/2/19).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зазначила, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову — обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Отже, заявлені Позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і не можуть бути розглянуті судом і вирішені у спорі Позивача з третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні Позивача.
А тому, враховуючи неналежність суб`єктного складу за заявленою Позивачем вимогою про визнання права на реєстрацію за ним частки у спільній частковій власності на квартиру, у її задоволенні слід відмовити.
Суд звертає увагу, що Позивач не позбавлений права на звернення до суду з відповідною вимогою до належного суб`єктного складу.
Висновки за результатами розгляду позовної заяви
За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.
За таких обставин суд, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, доходить до висновку наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Згідно зі статтею 141 ЦПК України, оскільки суд прийняв рішення про відмову у задоволенні позову, судовий збір слід залишити на Позивачем. 
Керуючись статтями 4, 12, 13, 76-83, 141, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд —
В И Р І Ш И В :
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунальної установи «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» та ОСОБА_3 , за участі третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання права на виготовлення дубліката свідоцтва про право власності, права на визначення часток у спільній сумісній власності за кожним співвласником та зобов`язанні вчинити дії — відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення суду виготовлений 21.07.2026.
Суддя Ольга ПАВЛЮК