Справа № 521/2743/26
Номер провадження № 2/521/3781/26
РІШЕННЯ
іМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 липня 2026 року м. Одеса

Хаджибейський районний суд міста Одеси у складі:
головуючого судді: Шевчук Н.О.,
секретаря судового засідання: Жекової А.О.

за участю учасників, представників учасників справи:
від ОСОБА_1 – не з`явилася;
від  ОСОБА_2 – не з`явився;
від  ОСОБА_3 – не з`явилася;
від ОСОБА_4 – не з`явився;
від Одеської Товарної Біржі – не з`явився;
від ОСОБА_5 – не з`явилася.

 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: невідомий), ОСОБА_3 (останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: невідомий), ОСОБА_4 (останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: невідомий), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Одеська Товарна Біржа (65114, м. Одеса, Люстдорфська дорога, 140 а, ЄДРПОУ:03876810), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) про визнання договору купівлі-продажу дійсним
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог позовної заяви.

У лютому 2026 року ОСОБА_1 звернулася до Хаджибейського районного суду міста Одеси з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Одеська Товарна Біржа, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, у якому просить суд: визнати дійсним договір купівлі-продажу №21559 від 30.09.1997 року, укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , яка діяла в інтересах неповнолітньої особи на момент підписання договору - ОСОБА_6 , щодо двокімнатної квартири АДРЕСА_3 , який зареєстрований на Одеській товарній біржі в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю під № 21559 від 30.09.1997 року.
Зокрема, за доводами позовної заяви, позивачка вказала, що 30.09.1997 року, відповідно до договору купівлі-продажу №21559  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 продали, а ОСОБА_5 , яка діяла в інтересах неповнолітньої особи на момент підписання договору - ОСОБА_6 , придбала двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 .
За твердженнями позивачки, вищезазначений договір у відповідності з вимогами, встановленими ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», був зареєстрований на ОСОБА_7 реєстрації біржових угод з нерухомістю під реєстраційним номером № 21559 від 30.09.1997 року. При цьому, квартира належала сім`ї ОСОБА_8 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, яке видане УЖКГ виконкому Одеської міської ради народних депутатів № 3-10122 від 11.09.1997 року, зареєстрованого МБТІ м. Одеси під № 139, стор. 74 кн. 212 пр. від 16.09.1997 року.
За твердженнями позивачки, сторони договору купівлі – продажу виконали всі його умови, у результаті яких наступили юридичні наслідки.
Як зауважила позивачка, їй стало відомо, що договір купівлі-продажу, відповідно до якого її мати ОСОБА_5 придбала квартиру є недійсним, так як він не посвідчений нотаріально. При цьому, квартира знаходиться в користуванні та володінні позивачки, а з моменту укладання договору та до теперішнього часу ніхто не оспорював зазначений вище договір. 
При цьому, на переконання позивачки, будь-яких суперечок між покупцем і продавцями не було та немає, протизаконних умов угода не містить та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Однак порушена форма угоди, тому що при її оформленні не була дотримана нотаріальна форма договору, передбачена ст. 227 ЦК України в редакції 1963 року, а тому остання звертається до суду з відповідним позовом.

Рух справи; вирішення судом клопотань, поданих сторонами, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Після надходження позовної заяви, головуючого суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст. 14, 33 ЦПК України.
Ухвалою Хаджибейського районного суду міста Одеси від 13.03.2026 року у справі №521/2743/26 було відкрито провадження, вирішено розгляд проводити в порядку загального позовного провадження.
Відзивів від відповідачів у даній справі до суду не надійшло, що не є перешкодою для розгляду даної справи за наявними у ній матеріалами.
Будь-яких письмових заперечень на позовну заяву від Третіх осіб також не надійшло.
Водночас, 16.04.2026 року до Хаджибейського районного суду міста Одеси від Третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – ОСОБА_5 надійшла заява (вх. №26206), у якій остання просила суд розглядати справу без її участі, вимоги позовної заяви підтримала у повному обсязі.
У судове засідання учасники та представники учасників справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином та своєчасно.
16.07.2026 року від представника позивачки через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, що розглянуто судом та задоволено.
Відповідачі та представник Одеської товарної біржі до суду повторно не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать наявні у матеріалах цивільної справи письмові повідомлення, які повернулися на адресу суду, про причини неявки суду не повідомили, будь-яких заяв або клопотань суду не надали.
Суд зазначає, що відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Згідно із п. п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі та призначення до судового розгляду по суті позовних вимог розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Хаджибейського районного суду міста Одеси, тобто ухвали суду є доступними для ознайомлення та загальновідомими.
Згідно із ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Отже, у зв`язку із тим, що судом створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, явка учасників судового процесу ухвалою суду не визнана обов`язковою, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд зазначає про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, враховуючи таке.

Хаджибейським районним судом міста Одеси було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_6 від батьків: ОСОБА_9 та ОСОБА_5 , про що Севергінявською сільською радою Іванівського райвиконкому Одеської області видане відповідне свідоцтво про народження НОМЕР_3 від 26.11.1987 року.
Відповідно до договору купівлі-продажу № 21559 від 30.09.1997 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 продали, а ОСОБА_5 , яка діяла в інтересах неповнолітньої на момент підписання договору ОСОБА_6 , придбала двокімнатну квартиру   АДРЕСА_3 . 
Вказана квартира складається з: 1- коридор, 2- житлова кімната, 3 – кухня, 4- туалет, 5 – ванна кімната, 6 – вбудована шафа, 7 – вбудована шафа, 8 – житлова кімната.
Зазначена в п. 1 договору квартира належала сім`ї ОСОБА_8 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, яке видане УЖКГ виконкому Одеської міської ради народних депутатів № 3-10122 від 11.09.1997 року, зареєстрованого МБТІ м. Одеси під № 139, стор. 74 кн. 212 пр. від 16.09.1997 року.
Відповідно до відбитку штампу Одеського міжміського бюро технічної інвентаризації від 02.10.1997 року, квартира АДРЕСА_4 належить на праві приватної власності ОСОБА_6 на підставі договору №21559 купівлі – продажу нерухомого майна від 30.09.1997 року, зареєстрованого МБТІ м. Одеси під № 139, стор. 75 кн. 238 пр.
26.02.2011 року у зв`язку із укладенням шлюбу, відповідно до свідоцтва про шлюб НОМЕР_4 , ОСОБА_6 змінила прізвище на « ОСОБА_10 ».
Інших належних та допустимих доказів стосовно наявних між сторонами спірних правовідносин матеріали цивільної справи не містять.
Предметом спору у даній справі є встановлення обставин на підтвердження або спростування підстав для визнання договору від 30.09.1997 року №21559 купівлі-продажу нерухомого майна – квартири АДРЕСА_4 – дійсним.

Мотиви, з яких виходить суд та застосовані ним норми права під час прийняття аргументів позивача, викладених нею у позовній заяві.

Надаючи оцінку спірним відносинам, суд виходить з того, що відповідно до ст. 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією в межах і відповідно до законів України. 
Зокрема, ст. 8 Конституції України в Україні встановлено, що в країні визнається і діє принцип верховенства права.
Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
В силу ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.
Частинами 1- 5 ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно принципу диспозитивності, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до ст.5 ЦК України до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
Пунктом 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року регламентовано, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Судом встановлено, що договір купівлі-продажу між сторонами був укладений у 1997 році, тому на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР (1963 року).
Згідно зі ст. 224 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно із ст. 225 ЦК УРСР, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові.
Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором (ст. 128 ЦК України (у редакції 1963 року).
За змістом ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу).
Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.
Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 слідує, при розгляді справ про визнання правочинів дійсними суди повинні з`ясувати чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи не втрачена така можливість.
Як вбачається з матеріалів справи, сторони при укладенні Договору купівлі-продажу нерухомого майна досягли згоди з усіх його істотних умов та виконали усі умови цього договору, але чинним на час його укладання законодавством було передбачено нотаріальне посвідчення такого договору, але він не був нотаріально посвідчений у зв`язку з укладенням на Одеській Товарній Біржі. 
Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі.
При цьому, при укладанні договору купівлі – продажу, сторони керувались ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року № 1956-ХІІ, відповідно до якої, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Саме тому вважали, що договір купівлі - продажу нерухомого майна укладено згідно вимог чинного на той час законодавства.
Крім того, за змістом ст. 128, 153 ЦК України (в редакції 1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
При цьому, як встановлено судом, реєстрація в бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_6 права власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржою, а не нотаріусом, станом на 30.09.1997 року не суперечила на той час чинному законодавству.
З огляду на викладене, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, наявні підстави вважати, що сторони повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст.15 Закону України "Про товарну біржу", а тому наявні підстави для визнання договору купівлі - продажу нерухомого майна № 21559 від 30 вересня 1997 року, зареєстрованого на Одеській Товарній Біржі -  дійсним.
Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що норми ч.2 ст. 220 ЦК України не застосовуються до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. Наразі правочини, щодо купівлі-продажу нерухомості, підлягають державній реєстрації. Незважаючи на це застереження, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки норми про державну реєстрацію правочинів, щодо відчуження нерухомості, введені в дію ЦК України 2003 року. На час укладення спірної угоди, вимоги щодо реєстрації правочинів не були чинними. 
Крім того, в той час діяли норми, які передбачали суто реєстрацію нерухомого майна, що станом на день подання позову сторонами виконано.
При цьому, суд зазначає, що здійснивши державну реєстрацію квартири в Одеському міському Бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 02.10.1997 року за 139, стор. 75 кн. 238 пр. держава цим самим визнала за покупцем право власності на квартиру АДРЕСА_4 , як таке, що виникло на не заборонених законом підставах.
З огляду на зазначене, суд вважає, що сторони виконали умови договору купівлі - продажу, договір відповідно до ч. 2 ст. 227 ЦК УРСР був зареєстрований в БТІ у передбаченому законом порядку, угода з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною, сторонами досягнуто згоди зі всіх його істотних умов, з огляду на що, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення з метою розпорядження позивачем належним їй майном.
Керуючись ст. 12, 19, 43, 49, 81, 133, 141, 247, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України, ст. 209, 220, 650, 656, 657 ЦК України, ст. 47, 227 ЦК УРСР в редакції 1963 року, ст.15 Закону України «Про товарну біржу», Хаджибейський районний суд міста Одеси

ВИРІШИВ:

Позовну заяву  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: невідомий), ОСОБА_3 (останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: невідомий), ОСОБА_4 (останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: невідомий), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Одеська Товарна Біржа (65114, м. Одеса, Люстдорфська дорога, 140 а, ЄДРПОУ:03876810), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) про визнання договору купівлі-продажу дійсним - задовольнити.
Визнати дійсним договір № 21559 купівлі продажу нерухомого майна від 30.09.1997 року, а саме квартири АДРЕСА_4 , укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , яка діяла в інтересах неповнолітньої особи на момент підписання договору - ОСОБА_6 , зареєстрований Одеською Товарною біржею в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю №21559 від 30.09.1997 року.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено та підписано 16.07.2026 року.

Повні відомості про учасників справи згідно із п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 );
Відповідачі: ОСОБА_2 (останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: невідомий), ОСОБА_3 (останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: невідомий), ОСОБА_4 (останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: невідомий);
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Одеська Товарна Біржа (65114, м. Одеса, Люстдорфська дорога, 140 а, ЄДРПОУ:03876810), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Суддя:       Н.О. Шевчук