КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ 
 
Справа № 947/18136/26
Провадження № 2/947/4513/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.09.2026 року 

Київський районний суд м. Одеси в складі:
 
головуючого – судді Калініченко Л.В.
 
при секретарі Матвієвої А.В.,
за участі:
представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Кокарєва Андрія Павловича,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі у залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою 
ОСОБА_1 
до ОСОБА_2 
про зміну способу стягнення аліментів,
ВСТАНОВИВ:
29.04.2026 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів, в якій позивачка просить суд: 
- змінити спосіб стягнення аліментів, що стягуються з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі по 3000,00 грн. на кожну дитину, щомісяця, з 17.09.2025 року та до досягнення дітьми повноліття, відповідно до рішення Київського районного суду м. Одеси від 02.03.2026 р. у справі №947/35032/25;
- стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки усіх видів заробітку (доходів) платника аліментів ОСОБА_2 , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення з дня набрання рішенням суду законної сили та до досягнення старшою дитиною ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , віку 18 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 , далі стягувати 1/4 частку усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів ОСОБА_2 , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, до досягнення молодшою дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , віку 18 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .
В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що вона та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі починаючи з 02.03.2019 року, який розірвано рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 05 грудня 2023 року по справі №522/19130/23. За час перебування у шлюбі, в них народилось двоє спільних дітей – ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 02.03.2026 року по справі №947/35032/25, з ОСОБА_2 стягуються на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у твердій грошовій сумі по 3000 грн. на кожну дитину, щомісяця, починаючи стягнення з 17 вересня 2025 року до досягнення дітьми повноліття.
Позивачка вказує, що відповідач має добрий стан здоров`я, є працездатним, інших дітей або осіб на утриманні не має та є фізичною особою-підприємцем. Крім того, як зазначає позивачка, відповідач є власником доставки їжі «Треба брати» («Надо брать») та на праві власності у останнього наявний транспортний засіб «Mazda 6», об`єм двигуна: 2261 см3, 2003 року випуску, у зв`язку з чим позивачка вважає, що в інтересах малолітніх дітей є наявність підстав у зміні способу стягнення аліментів.
Вказані обставини зумовили звернення позивачки до суду з даним позовом.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 01.05.2026 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням сторін по справі.
До судового засідання призначеного на 27.08.2026 року з`явився представник позивачки, який підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. 
Щодо сповіщення відповідача суд зазначає наступне.
Згідно з п.2 ч.7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Згідно з відповіддю №2679525 від 01.05.2026 року з Єдиного державного демографічного реєстру, відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Приймаючи наявне зареєстроване місце проживання відповідач, оскільки останній не має зареєстрованого Електронного кабінету в ЄСІТС, судом здійснювалось повідомлення останнього про дату, час і місце проведення судового засідання шляхом скерування судової повістки, разом з копією ухвали про відкриття провадження по справі, на вказану адресу місця проживання відповідачки, однак поштове повідомлення було повернуто до суду без вручення, з підстав відсутності адресата за зазначеною адресою.
Додатково суд зазначає, що з урахуванням подання позивачем позовної заяви до суду в електронній формі через підсистему Електронний суд, позивачем на виконання приписів ч.1 ст. 177 ЦПК України були надані докази надсилання копії поданої до суду позовної заяви з додатками до неї засобами поштового зв`язку на адресу вищевказаного зареєстрованого місця проживання відповідача (поштове відправлення №2039332).
Відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Також, у відповідності до правового висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 10.05.2023 року у справі №755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.
Таким чином, відповідач про дату, час і місце проведення розгляду справи повідомлений належним чином у відповідності до положень статті 128 ЦПК України, однак, у встановлений судом строк не скористався процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву, не було надано заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, про причини неявки до судового засідання суд не повідомив.
Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Підстав для відкладення судового засідання у відповідності до положень статті 223 ЦПК України судом не встановлено.
Відповідно до ст. 275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням викладеного, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 27.08.2026 року за наявною явкою учасників справи, на підставі наявних документів в матеріалах справи та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси, приймаючи згоду представника позивача, була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Заслухавши пояснення представника позивача по справі, дослідивши докази наявні в матеріалах справи, закінчивши з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд перейшовши до стадії ухвалення судового рішення та у відповідності до положень ч.1 ст. 244 ЦПК України відклав судове засідання до 02.09.2026 року о 13 год. 30 хв. для ухвалення та проголошення судового рішення.
Про дату, час і місце судового засідання з проголошення судового засідання, учасники справи повідомлялись належним чином.
Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов підлягаючим задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 починаючи з 02 березня 2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 05 грудня 2023 року по справі №522/19130/23, яке набрало законної сили 05 січня 2024 року.
Враховуючи положення ч.7 ст. 81 ЦПК України, судом у Єдиному державному реєстрі судових рішень було перевірено та встановлено дійсність вказаних тверджень про перебування в провадженні Приморського районного суду міста Одеси цивільної справи №522/19130/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, за наслідком розгляду якої 05.12.2023 року шлюб між сторонами розірвано, а рішення суду набрало законної сили 05.01.2024 року.
За час перебування у шлюбі, в сторін по справі народилось двоє спільних дітей:
- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 15.06.2019 року;
- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 16.12.2020 року.
Заочним рішенням Київського районного суду міста Одеси від 02.03.2026 року по справі №947/35032/25 стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 у твердій грошовій сумі по 3000 грн. на кожну дитину, щомісяця, починаючи стягнення з 17 вересня 2025 року до досягнення дітьми повноліття.
Вказаним рішенням суду встановлено, що малолітні діти сторін по справі проживають з матір`ю, окремо від батька.
Рішення суду набрало законної сили 09.04.2026 року.
Судом враховується, що частиною 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
За наслідком викладеного, в силу положень процесуального законодавства, оскільки заочне рішення Київського районного суду міста Одеси від 02.03.2026 року по цивільній справі №947/35032/25 (провадження №2/947/461/26) набрало законної сили 09.04.2026 року, суд не піддає сумніву встановлені у рішенні суду обставини.
Будь-яких доказів на підтвердження того, що малолітні діти сторін по справі: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , більше не проживають з матір`ю, до суду не надано, як і відповідні обставини стороною відповідача не спростовувались під час розгляду справи.
Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 28.04.2026 року вбачається, що за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , 13.03.2019 року зареєстровано транспортний засіб марки «Mazda», модель – 6, 2003 року випуску.
Також відповідно до витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_2 з 24.03.2016 року по 08.06.2016 року здійснював підприємницьку діяльність, види діяльності: 56.29 Постачання інших готових страв (основний): 93.29 Організування інших видів відпочинку та розваг: 56.10 Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування: 56.21 Постачання готових страв для подій: 63.99 Надання інших інформаційних послуг, н.в.і.у.: 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна: 70.22 Консультування з питань комерційної діяльності й керування: 72.20 Дослідження й експериментальні розробки у сфері суспільних і гуманітарних наук: 73.11 Рекламні агентства: 73.20 Дослідження кон`юнктури ринку та виявлення громадської думки, а з 17.09.2024 року здійснює підприємницьку діяльність, види діяльності: 56.10 Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування (основний); 56.21 Постачання готових страв для подій; 56.29 Постачання інших готових страв.
Приймаючи вище встановлені судом обставини, в межах заявлених позовних вимог, зазначає наступне.
Положеннями частини 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до частин першої-другої статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку.
Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини.
Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України).
За положеннями частин 2-3 статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
З огляду на наведене, зміна способу стягнення аліментів, визначених рішенням суду є беззаперечним правом позивачки, як одержувача аліментів.
Також суд зазначає, що згідно зі статтею 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Зазначене також роз`яснено судам у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».
Ураховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не є незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). 
Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).
При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
Указане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 05 лютого 2014 року № 6-143цс13, і неодноразово підтриманою Верховним Судом у постановах: від 30 червня 2020 року, у справі № 343/945/19, провадження № 61-2057св20, від 12 січня 2022 року у справі № 545/3115/19, провадження № 61-18145св20, від 23 травня 2022 року у справі № 752/26176/18, провадження № 61-16697св21, від 19 лютого 2025 року справа N 367/10126/19, провадження N 61-17218св24, та інших.
Також Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2025 року у справі №367/10126/19, провадження N 61-17218св24, правовідносини в якій стосувались зміни способу стягнення раніше призначених за судовим рішенням аліментів, зазначив, що у цій справі позивачка заявила, по суті, вимогу не про зміну (збільшення) розміру аліментів, а про зміну способу їх присудження, тобто зміну розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду від 10 червня 2013 року у справі № 522/1442/13-ц, у певній твердій грошовій сумі на розмір аліментів у частці від заробітку батька дитини. Зазначене відповідає вимогам статей 181-184, 192 СК України. До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 і така практика не змінювалася. 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Приймаючи вищевикладене в цілому, судом встановлено, що в даній справі позивачкою, по суті, заявлено вимогу не про зміну (збільшення) розміру аліментів, а про зміну способу їх присудження, тобто зміну розміру аліментів, стягнутих за заочним рішенням суду від 03.02.2026 року у справі № 947/35032/25, у певній твердій грошовій сумі на розмір аліментів у частці від заробітку батька дітей. 
Будь-яких доказів на підтвердження перебування у відповідача на утриманні інших осіб, як і не можливість сплачувати аліменти у заявленому до стягнення розмірі у 1/3 частки від доходу (заробітку) відповідача на двох дітей, до суду не надано.
Звертаючись з позовом про зміну способу стягнення аліментів, позивачка посилалась на матеріальний стан відповідача, оскільки останній, починаючи з 17.09.2024 року є фізичною особою-підприємцем, види діяльності якого є: 56.10 Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування (основний); 56.21 Постачання готових страв для подій; 56.29 Постачання інших готових страв.
Крім того, згідно з наданими до суду доказами вбачається, що ОСОБА_2 починаючи з 17.09.2024 року зареєстрований та займається підприємницькою діяльністю, як фізична особа-підприємець.
Вказані обставини надають підстав для висновку, що стягнення з відповідача аліментів на користь малолітніх дітей у спосіб заявлений позивачкою до зміни, буде відповідати як найкращим інтересам малолітніх дітей.
Також судом враховується, що відповідно до ч.2, 3 статті 183 СК України, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.
Враховуючи право позивачки на зміну способу стягнення аліментів, виходячи з якнайкращих інтересів дітей, які повинні мати право на достатній рівень матеріального забезпечення, законодавчо встановлений прожитковий мінімум для дітей, з урахуванням віку малолітніх дітей сторін по справі та потреб, керуючись принципом розумності і справедливості, а також приймаючи, що відповідача, як платник аліментів є працездатного віку, фізичною особою-підприємцем, отже, здатний забезпечувати належний рівень утримання як себе, так і малолітніх дітей, доказів протилежного до справи не долучено, суд вважає наявними правові підстави для зміни способу стягнення аліментів, які стягуються з відповідача на підставі заочного рішення Київського районного суду міста Одеси від 02.03.2026 року по справі №947/35032/25, яке набрало законної сили 09.04.2026 року, у твердій грошовій сумі у розмірі 3000,00 грн. на кожну дитину до 1/3 частки від всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку до досягнення найстаршою донькою - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_10 включно. Якщо після досягнення найстаршою донькою - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , повноліття, ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у відповідності до частини 3 статті 183 СК України, з відповідача починаючи з 08.06.2037 року на користь позивачки підлягають стягненню аліменти на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у розмірі за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття, а саме підлягають стягненню у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_11 .
Такий спосіб стягнення і розмір аліментів, на переконання суду, відповідатиме інтересам дітей, їх реальним потребам, а також матеріальному становищу сторін у справі.
У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили, що зазначено Верховним Судом України у пункті 23 Постанови Пленуму № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006.
За наслідком чого, визначений даним судовим рішення розмір аліментів підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки з часу набрання даним рішенням законної сили.
Ухвалюючи рішення суду в даній справі, судом враховується, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У відповідності до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").
Таким чином, беручи до уваги досліджені в ході розгляду справи докази та встановлені обставини справи, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Під час ухвалення рішення суд, у відповідності до приписів статті 264 ЦПК України у тому числі вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.
У відповідності до положень статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
У відповідності до ч. 1, 2,6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно зі ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються зокрема позивачі у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.
Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви за вимогою про зміну способу стягнення аліментів, з урахуванням задоволення судом позовних вимог, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, а також беручи до уваги, що позовну заяву було подано в електронній формі, суд доходить до висновку, що стягненню з відповідача в дохід держави підлягає судовий збір в сумі 1064 гривні 96 копійок. 
Вимог про відшкодування інших судових витрат позивачкою не заявлено.
Керуючись ст.ст. 1-18, 76-89, 141, 211, 223, 263-265, 267, 274-279, 280-282, 352, 354 ЦПК України, ст. ст. 84, 180, 181, 182, 183, 192 СК України, суд,
ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 ) про зміну способу стягнення аліментів – задовольнити.
Змінити спосіб стягнення аліментів, що стягуються з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , РНОКПП НОМЕР_4 , на малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 02.03.2026 року по справі №947/35032/25, з твердої грошової суми у розмірі 3000,00 (три тисячі) гривень на кожну дитину, щомісячно, до досягнення дітьми повноліття, на: «Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , РНОКПП НОМЕР_4 , аліменти на малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня набрання рішення законної сили та до досягнення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_10 включно. Якщо після досягнення найстаршою донькою - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , повноліття, ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ,з  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП НОМЕР_3 , починаючи з 08.06.2037 року підлягають стягненню на користь  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , РНОКПП НОМЕР_4 , аліменти на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_11 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь держави судовий збір в сумі 1064 (одна тисяча шістдесят чотири) гривні 96 (дев`яносто шість) копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий      Л. В. Калініченко