Справа № 161/24711/25  Провадження №11-кп/802/503/26 | Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
| Доповідач :                 ОСОБА_2

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2026 року          місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі: 
головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
з участю 
секретаря судового засідання – ОСОБА_5 ,
прокурора – ОСОБА_6 ,
обвинуваченого – ОСОБА_7 ,
захисника обвинуваченого –  ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12025030580002632 від 21.10.2025 року, за апеляційною скаргою заступника керівника Волинської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 квітня 2026 року про обвинувачення  ОСОБА_7  у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.299 КК України,
В С Т А Н О В И В:
Даним вироком  ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, уродженця села Бодячів Волинської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , з середньою освітою, пенсіонера, одруженого, раніше не судимого,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.299 КК України, та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.
На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнено ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування призначеного основного покарання, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки:
- періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
Вироком суду вирішено долю речових доказів та арештованого майна.
Згідно вироку суду, 21.10.2025 року приблизно об 13 годині обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи на території свого домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_1 , діючи з прямим умислом, направленим на жорстоке поводження з собакою, як твариною, що належить до хребетних, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх наслідки, всупереч вимогам ст.4, п.3 ч.1, п.6 ч.2 ст.18 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження», якими передбачено, що при поводженні з тваринами не допускається нанесення побоїв, травм, отруєння тварин, та забороняються інші дії чи бездіяльність, що суперечать, принципам захисту тварин від жорстокого поводження, бажаючи загибелі тварини, а саме: собаки породи «вельс-коргі» по кличці «Бест», що віднесений до хребетних тварин, який утримувався та належав потерпілій ОСОБА_10 , із застосуванням жорстоких методів, які вчиняються особливо болючим способом та завдають тварині мучення, фізичного болю і страждань, здійснив один постріл в грудну порожнину собаки із пневматичної гвинтівки моделі «Веет Longhorn Gas Ram», калібру 4.5 мм.
В результаті злочинних умисних дій ОСОБА_7 , відповідно до протоколу розтину трупу тварини від 21.10.2025 року, смерть собаки наступила від кровотечі в грудну порожнину внаслідок кульового поранення в ліву легеню.
Таким чином, ОСОБА_7 обґрунтовано обвинувачується у жорстокому поводженні з тваринами, що належать до хребетних, якщо такі дії призвели до загибелі тварини, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.299 КК України (а.с.84-85).
В поданій апеляційній скарзі прокурор вказує на те, що не оспорюючи фактичні обставини та кваліфікацію дій обвинуваченого, апеляційна скарга подається у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.
Вказує на те, що згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_7 без поважних на те причин вирішив спричинити смерть собаці, основними ознаками характеру якої є доброзичливість та товариськість. Зазначені спосіб та мотиви вчинення злочину залишились поза увагою місцевого суду. Крім того, у оскаржуваному вироку суд першої інстанції взагалі не виклав мотиви свого рішення про обрання ОСОБА_7 виду та розміру покарання. 
Окрім цього, у порушення ч.3 ст.61 КК України, ОСОБА_7 призначено покарання у виді обмеження волі, яке в силу вказаних правових норм, не може бути застосовано до осіб, що досягли пенсійного віку. А тому обвинуваченому необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі.
Просить вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30.04.2026 року відносно ОСОБА_7 за ч.1 ст.299 КК України скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.299 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо протягом іспитового строку тривалістю 1 рік він не вчинить нового кримінального правопорушення i виконає покладені на нього обов`язки згідно зі ст.76 КК України. У решті вирок залишити без зміни (а.с.90-94).
В судове засідання не з`явилися потерпіла  ОСОБА_10 та її представник, хоча належним чином повідомлялися про час, дату та місце розгляду вказаного кримінального провадження. Від них на адресу апеляційного суду не надходило ні заяв, ні клопотань про відкладення розгляду справи. Учасники кримінального провадження, які з`явилися в судове засідання, не заперечували, щодо продовження розгляду справи у відсутності потерпілої  ОСОБА_10 та її представника. Їх неприбуття не перешкоджає розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України. 
Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційної скарги; думку прокурора, яка вимоги апеляційної скарги підтримала та просили їх задовольнити; обвинуваченого та його захисника, які вимоги апеляційної скарги визнали частково, не заперечували щодо призначення покарання у виді позбавлення волі із застосуванням положень ст.69 КК України; апеляційний суд дійшов до наступного висновку.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у жорстокому поводженні з тваринами, що належать до хребетних, якщо такі дії призвели до загибелі тварини, та правильність кваліфікації його дій за ч.1 ст.299 КК України, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.
Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази, які згідно із ч.3 ст.349 КПК України не досліджувались.
Порушень кримінального процесуального закону під час установлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів справи не виявлено.
Під час судового розгляду обвинувачений повністю визнав себе винним у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, у вчиненому щиро розкаявся, матеріальний збиток потерпілій не відшкодовано, однак сплатив за розтин трупа тварини у ветеринарній клініці та просив суд суворо його не карати. 
Оскільки обвинувачений та інші учасники судового провадження не заперечували проти скороченого дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, суд першої інстанції обмежився тільки допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів провадження, що характеризують обвинуваченого, як особу, а тому учасники судового провадження тепер позбавлені права оспорювати їх в апеляційному порядку.
У відповідності з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Судове рішення відповідно до положень ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. 
Апеляційний суд вважає, що посилання прокурора на допущення судом першої інстанції неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягає застосування, заслуговують на увагу з огляду на наступні обставини.
Приписами ст.50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.
Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно із ст.12 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який вину визнав, у вчиненому щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, є пенсіонером, не відшкодував потерпілій завдані збитки, однак оплатив у ветеринарній клініці за розтин трупу тварини в сумі 1071 гривень 48 копійок, раніше не судимий, на обліках в лікарів психіатра та нарколога не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання. Окрім цього, на його утриманні перебуває дві неповнолітні внучки – ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки їхня мати з старшим внуком постійно проживає в Республіці Польща. 
Відповідно до ст.66 КК України, обставиною, яка пом`якшують покарання обвинуваченого, суд першої інстанції визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Обставин, які відповідно до ст.67 КК Україниобтяжують покарання, місцевим судом встановлено не було.
З урахування вказаних вище обставин, місцевий суд прийшов до висновку про те, що покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.299 КК України, у виді обмеження волі із застосуванням ст.75 КК України буде достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення ним інших кримінальних правопорушень.
Відповідно до ч.1 ст.61 КК України покарання у виді обмеження волі полягає у триманні особи в кримінально-виконавчих установах відкритого типу без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за нею нагляду з обов`язковим залученням засудженого до праці.
Однак, апеляційний суд зауважує, що у відповідності до ч.3 ст.61 КК України покарання у виді обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до осіб з інвалідністю першої і другої групи.
Проте місцевий суд, не врахувавши зазначених норм кримінального закону, призначив ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на момент ухвалення вироку місцевим судом відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року досяг пенсійного віку, покарання за ч.1 ст.299 КК України у виді обмеження волі строком 1 рік.
Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами прокурора та констатує, що судом першої інстанції було допущене неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, що є підставою для скасування оскаржуваного вироку в частині призначеного покарання.
Вирішуючи питання про призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.299 КК України апеляційний суд приходить до таких висновків.
У постанові Першої судової палати ККС у складі Верховного Суду від 15.08.2023 року по справі №295/424/21 зазначено, що процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості кримінального правопорушення, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.
Апеляційний суд враховує ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.299 КК України, яке згідно із ст.12 КК України, є нетяжким кримінальним правопорушенням, відомості про особу обвинуваченого, який є пенсіонером (а.с.65-66, 67), раніше не судимий (а.с.64), на обліках в лікарів психіатра та нарколога не перебуває (а.с.63 зворот), позитивно характеризується за місцем проживання (а.с.69), не відшкодував потерпілій завдані збитки, однак оплатив у ветеринарній клініці за розтин трупу тварини в сумі 1071 гривень 48 копійок (а.с.68), вину визнав, у вчиненому щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, думку потерпілої сторони. Окрім цього, на його утриманні перебуває дві неповнолітні внучки – ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки їхня мати з старшим внуком постійно проживає в Республіці Польща.
Також враховано наявність обставин, які пом`якшують покарання (щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення), та відсутність обставин, які обтяжують покарання.
Водночас, колегія суддів зауважує, що норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою.
Отже, апеляційний суд, з урахуванням особи обвинуваченого та альтернативи видів покарань, передбачених ч.1 ст.299 КК України, приходить до висновку про те, що покарання за вчинення цього кримінального правопорушення у виді позбавлення волі буде достатнім для виправлення обвинуваченого та відповідатиме принципам індивідуалізації та справедливості покарання.
Втім, на переконання колегії суддів, встановлені в ході апеляційного розгляду обставини в своїй сукупності зменшують ступінь небезпечності обвинуваченого ОСОБА_7 для суспільства та утворюють підставу для висновку про можливість його виправлення без відбування покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строку, з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ст.76 КК України.
Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами прокурора та констатує, що судом першоїі інстанції було істотно порушено вимоги кримінально процесуального закону та допущено неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність.
Колегія суддів вважає недоцільним повторно наводити висновки щодо визнання обвинуваченого винним, оскільки вирок суду першої інстанції у цій частині не скасовано та не змінено. Судом апеляційної інстанції переглядається вирок лише в частині призначеного покарання. Відтак, правова оцінка дій обвинуваченого та висновок про його винуватість не є предметом повторної оцінки апеляційного суду, а тому відповідні обставини не потребують повторного викладення у судовому рішенні.
Крім того, не заслуговують на увагу колегії суддів доводи захисника про можливість призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст.69 КК України з огляду на те, що апеляційний суд при призначенні покарання врахував наявність пом`якшуючих покарання обставин – щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, водночас не встановлено жодної обставини, яка б істотно знижувала ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.
Пунктами 3, 4 ч.1 ст.409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни судового рішення є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч.1 ст.412 КПК України).
Згідно із п.п.1, 2 ч.1 ст.413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню.
Приписами п.2 ч.1 ст.420 КПК України регламентовано, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.
З огляду на викладене вище, суд апеляційної інстанції доходить висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги прокурора, скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання і ухвалення нового вироку в цій частині.
Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 409, 413, 615 КПК України, апеляційний суд, - 
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу заступника керівника Волинської обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 квітня 2026 року про обвинувачення  ОСОБА_7  у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.299 КК України, в частині призначеного покарання скасувати.
Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.299 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.
В решті вирок суду залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення. Касаційна скарга на вирок може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий 

Судді