Справа № 296/10890/25
2/296/2036/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" червня 2026 р. м.Житомир
Корольовський районний суд міста Житомира
в складі: головуючого - судді Пилипюк Л. М.
за участю секретаря судового засідання Дзюман О. І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,
В С Т А Н О В И В:
26 вересня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Корольовського районного суду міста Житомира з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.
Свій позов ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що він є власником 97/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками будинку є ОСОБА_6 (69/200 частини) та ОСОБА_5 (69/200 частини). У помешканні зареєстровані його діти ОСОБА_3 та ОСОБА_3 . Також у його будинку зберігається зареєстроване місце проживання за колишньою дружиною його сина - ОСОБА_2 , яка після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 з 06 березня 2024 року не проживає за зареєстрованим місцем проживання, не бере участі в утриманні майна та не сплачує вартість комунальних послуг. Позивач зазначає, що факт реєстрації місця проживання відповідачки в будинку порушує його права власника, адже він позбавлений права на отримання субсидії, інших соціальних платежів. А тому, він як власник житла має право вимагати усунення перешкод у користуванні своєю власністю шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право на користування житлом.
На підставі наведеного ОСОБА_1 просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою судді Корольовського районного суду міста Житомира від 21 жовтня 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.
11 листопада 2025 року від представника відповідача адвоката Чайковської Р. А. до суду надійшов відзив на позовну заяву. Заперечуючи вимоги позову, представник відповідача зазначає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому в них народились діти – ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Відповідач підтверджує, що вона є колишньою невісткою позивача ОСОБА_1 . У житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 вона була вселена та проживала на законних підставах як член сім`ї власника житла. Після розірвання стосунків з ОСОБА_3 відповідач разом з дітьми була змушена виїхати з будинку. Також ОСОБА_2 повідомляє, що позивач чинить їй перешкоди в користуванні житлом за місцем реєстрації. Наразі відповідачка з дітьми змушені орендувати житло, сплачувати кошти за його утримання. ОСОБА_2 не має іншого повноцінного житла в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Задоволення позову призведе до порушення прав відповідача. На підставі наведеного представник відповідача просить в задоволенні позову відмовити.
Ухвалою суду, постановленою у підготовчому засіданні від 21 січня 2026 року та занесеною секретарем судового засідання до протоколу, підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду по суті.
Представник позивача адвокат Кока В. А. в судове засідання не з`явилась, заявою від 24 червня 2026 року просить розгляд справи здійснювати без участі позивача. У вказаній заяві представник позивача зазначає, що вона підтримує заявлені позовні вимоги та просить позов задовольнити.
Представник відповідача адвокат Чайковська Р. А. заявою від 24 червня 2026 року просить в задоволенні позову відмовити та проводити розгляд справи за відсутності відповідача та її представника.
Треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у судове засідання не з`явились, заявами від 10 березня 2026 року просять розгляд справи здійснювати без їхньою участі та позов задовольнити.
Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України).
Враховуючи те, що сторони висловили свої позиції письмово, беручи до уваги строки розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи на підставі наявних у справі доказів.
У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.
Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд установив, що позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 97/100 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Наведене підтверджено копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24 квітня 2013 року, копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, а також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 421535707 від 07 квітня 2025 року.
06 жовтня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради із заявою про зняття ОСОБА_2 із задекларованого/зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Управлінням ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради позивачу відмовлено в знятті із задекларованого/зареєстрованого місця проживання відповідачки ОСОБА_2 в зв`язку з відсутністю згоди на таку дію інших співвласників та відсутністю в них оригіналів документів на право власності на житловий будинок.
З копії довідки Керуючої компанії «Коменерго-Житомир» № 330/1 від 10 вересня 2025 року вбачається, що з 06 березня 2024 року ОСОБА_2 зареєстрована, але фактично не проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
На підтвердження факту непроживання відповідачки ОСОБА_2 за місцем реєстрації до позовної заяви також додано копію акту Керуючої компанії «Коменерго-Житомир» від 10 вересня 2025 року, складеного на підставі свідчень сусідів.
Також суд ураховує, що відповідач не заперечує факту її непроживання за адресою зареєстрованого місця проживання з березня 2024 року, однак вказує, що вона була вимушена покинути житло за адресою: АДРЕСА_1 під тиском позивача.
Беручи участь в одному із судових засідань, третя особа ОСОБА_3 пояснив, що відповідачка ОСОБА_2 ще до офіційного розірвання шлюбу між ними добровільно та за власним бажанням покинула житло за адресою місця реєстрації, оскільки мала стосунки з іншим чоловіком. Будь-яких примусових дій з метою виселення відповідачки ніхто не вчиняв. Більше того, відповідач отримувала від нього пропозиції повернутись до будинку. Однак, відповідач не бажає проживати за адресою місця реєстрації. Жодних перешкод в користуванні житлом відповідач не мала та не має. Добровільно покинувши місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , відповідачка жодної участі в утриманні житла не несе, вартість комунальних послуг не сплачує. Подальше безпідставне збереження реєстрації місця проживання відповідача порушуватиме права власника житла, який несе основний тягар утримання майна. Відповідач має можливість зареєструвати місце проживання за іншою адресою, наприклад, у житлі своїх батьків.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).
Відповідно до частини першої статті 319, частини першої статті 321, 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та права розпорядження своїм майном.
Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина перша статті 383 ЦК України).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється: 2) за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них.
У статті 150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно з частинами першою, другою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей не потрібно згоди власника.
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).
У статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 22 травня 2024 року в справі № 759/13182/19 зазначено, що: «право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні.
Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність особи без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.
Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення».
У постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року в справі № 209/2642/18 вказано, що: «статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення».
У постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 521/15090/14-ц зазначено, що «аналіз статті 405 ЦК України свідчить, що сервітут, який передбачено цією нормою для членів сім`ї власника житла, є особистим, і це право можуть мати не всі, а лише конкретні особи - члени сім`ї власника житла. Особи мають особистий сервітут, доки вони мають статус члена сім`ї власника житла; особливістю суб`єкта особистого сервітуту є те, що це особа, яка наділяється таким правом, що може існувати лише в неї. На відміну від цього у земельному сервітуті сервітуарієм виступає будь-яка особа - власник земельної ділянки, експлуатація якої вимагає встановлення сервітуту. Тобто при встановленні земельного сервітуту також визначається особа, яка наділяється правом користування чужою земельною ділянкою, але її право обумовлене тим, що вона є власником сусідньої земельної ділянки і воно не пов`язане суто з його особою. Навпаки, особистий сервітут - це право виключно конкретної особи».
Суд установив, що відповідач ОСОБА_2 в березні 2024 року покинула житло за адресою зареєстрованого місця проживання ( АДРЕСА_1 ). Матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження існування будь-яких перешкод в користуванні відповідачкою вказаним житлом. Досліджені судом докази в своїй сукупності та у взаємозв`язку з наданими в судовому засіданні поясненнями учасниками справи дають підстави для висновку, що ОСОБА_2 добровільно та з власної ініціативи залишила спірне житло та в подальшому не проявляла до нього жодного інтересу. Заперечуючи вимоги позову, сторона відповідача не представила суду жодного доказу того, що ОСОБА_2 намагалась повернутись до спірного житла або ж наявності у неї будь-яких перешкод у користуванні цим житлом. В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач ОСОБА_1 чи будь-яка інша особа чинили перешкоди відповідачу в реалізації права користування спірним житлом. Також суд ураховує, що відповідач не повідомила наявності інших поважних причин її відсутності за місцем реєстрації понад 1 рік.
Відповідачка не заперечує, що вона фактично не проживає за адресою місця реєстрації понад 1 рік та не несе витрат на утримання цього житла. ОСОБА_2 повідомляє, що вона наразі орендує інше житло. Суть заперечень відповідача в цій справі фактично зводиться до того, що в неї немає власного житла, а тому вона бажає зберегти наявність задекларованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки відсутність зареєстрованого місця проживання може вплинути на реалізацію нею ряду прав, зокрема, отримання соціальних послуг. При цьому, відповідач не заявляє про намір проживати у спірному житлі.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: перша - виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; друга - викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; третя - закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року («East/West Alliance Limited v. Ukraine», заява № 19336/04), § 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у права на повагу до житла та на мирне володіння майном із гарантіями статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції відповідно є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало правомірну мету, що випливає зі змісту вказаних статей, а також, чи є відповідний захід пропорційним відповідній меті втручання у право.
Втручання у право на повагу до житла та у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з правомірною метою, буде розглядатися як порушення відповідно статті 8 Конвенції та/чи статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Втручання у право має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній правомірній меті (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria», заява № 20082/02), § 56).
Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між правомірною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. mutatis mutandis, зокрема, рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року («Rysovskyy v. Ukraine», заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року («Kryvenkyy v. Ukraine», заява № 43768/07)). Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти правомірної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.
У спірних правовідносинах є конкуренція права на задеклароване/зареєстроване місце проживання відповідачки, яка не є власником житла, однак є колишнім членом сім`ї позивача (колишня невістка), і правами позивача, як власника житла, який має право вимагати усунення будь-яких перешкод у реалізації своїх прав власності на житло.
Судом встановлено, що відповідач не проживає у спірному житлі понад 1 рік без поважних причин, не проявляє інтересу до цього житла, не несе витрат на його утримання, а тому вимоги позивача як власника житла про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житлом є правомірними. Надаючи оцінку на предмет пропорційності втручання у права сторін, суд зазначає, що задоволення позову матиме менш обтяжливі наслідки для відповідача, ані ж відмова в задоволенні такого позову для позивача, адже в такому випадку окрім обмеження прав власника та покладення на нього додаткових витрат, пов`язаних з утриманням майна (наприклад, оплату вартості комунальних послуг, які інколи розраховуються відповідно до кількості зареєстрованих в житлі осіб), позивач фактично залишиться у стані правової невизначеності, оскільки не матиме чіткої відповіді на питання скільки часу та за яких умов зареєстроване місце проживання колишньої невістки буде зберігати чинність.
Окремо суд вважає доцільним зазначити про відсутність порушення прав дітей, батьками яких є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки питання по суті спору щодо них не вирішувалося, а в спірному будинку зареєстрований і проживає їх батько – ОСОБА_9 , а тому в разі зняття з реєстрації місця проживання відповідачки діти будуть зареєстровані за адресою місця проживання батька.
Підсумовуючи наведене, визначившись з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку про задоволення позову.
Розподіл судових витрат.
Частиною 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, враховуючи ціну позову та висновок суду про задоволення позову, принцип пропорційності розподілу судових витрат, суд дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_2 у дохід держави 1211,20 гривень судового збору.
Керуючись ст. ст. 4, 7, 8, 10, 11, 12, 13, 83, 137, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання особи такою, що втратила право користування житлом задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок судового збору.
Рішення суду може бути оскаржено до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_1 ;
Відповідач: ОСОБА_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_2 ;
Третя особа: ОСОБА_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_3 ;
Третя особа: ОСОБА_4 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_4 ;
Третя особа: ОСОБА_5 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_5 ;
Третя особа: ОСОБА_6 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_6 ;

Повний текст рішення суду складено – 13 липня 2026 року.

Суддя Корольовського районного суду 
міста Житомира Лілія ПИЛИПЮК