П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
^————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2026 р. | м. Одеса | Справа № 420/20940/25

Головуючий І інстанції: Радчук А.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Кравченка К.В., Скрипченка В.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2025 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення суду - 15.09.2025р.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, - 
В С Т А Н О В И В:
30.06.2025р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до ГУ ПФУ в Одеській області, в якому просив суд: 
- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Одеській області від 22.12.2023р. за №4320;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області нарахувати та виплатити утримані з квітня 2024р. по листопад 2024р. суми коштів у розмірі 18321,59 грн. 
В обґрунтування позовних вимог вказано, що позивачу 03.05.2023р. було призначено пенсію як особі з інвалідністю ІІ групи, внаслідок травми, що пов`язана з виконанням обов`язків військової служби, призначено пенсію у відповідності до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Так, під час контрольної перевірки пенсійної справи відповідач виявив дві довідки МСЕК: №525120 від 14.05.2022р. про первинне встановлення інвалідності з 14.03.2022р. та №490443 від 05.05.2023р. про повторне встановлення інвалідності з 03.05.2023р., у зв`язку з чим дійшов висновку, що пенсію слід було призначити з 31.07.2023р. - дати звернення з заявою. А тому, після доопрацювання пенсійної справи, рішенням від 06.12.2023р. уточнено дату виникнення права на пенсію - 31.07.2023р. Внаслідок цього за період з 03.05.2023р. по 30.07.2023р. було визначено переплату пенсії 18321,59 грн, яку рішенням від 22.12.2023р. №4320 прийнято на облік. Разом із тим, позивач вважає рішення про утримання надміру виплаченої пенсії протиправним, оскільки переплата виникла не з його вини чи через подання недостовірних даних, а з вини відповідача.
Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2025 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено повністю. Визнано протиправними та скасовано рішення відповідача від 22.12.2023р. №4320, а також рішення про утримання надміру виплачених сум пенсій №4320 від 22.12.2023р. Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити утримані з квітня 2024р. по листопад 2024р. суми коштів у розмірі - 18321,59 грн. 
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач 14.10.2025р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального і процесуального права, у зв`язку із чим просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15.09.2025р. та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити.
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.10.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ГУ ПФУ в Одеській області та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.
07.11.2025р. до П`ятого апеляційного адміністративного суду надійшли матеріали справи.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, виступи сторін, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.
Позивач - ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Одеській області і отримує пенсію як особа з інвалідністю ІІ групи внаслідок травми, що пов`язана із виконанням обов`язків військової служби, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Відповідно до листа ГУ ПФУ в Одеській області від 14.01.2025р. №1112-34251/Я-02/8-1500/25, згідно з випискою з акту огляду МСЕК від 14.03.2022р. серії 12 ААВ №525120 (первинний огляд) позивачу встановлена II група інвалідності від загального захворювання до 01.04.2023р. Згідно із заявою від 31.07.2023р. та долученими документами, зокрема, випискою з акту огляду МСЕК від 03.05.2023р. серії 12 АА7 №490443 (повторний огляд) з встановленою II групою інвалідності до 01.04.2025р., позивачу з 03.05.2023р. призначено пенсію по інвалідності. 
Однак, за перевіркою електронної пенсійної справи відповідачем встановлено, що не вірно визначена дата права призначення пенсії. Розпорядженням, від 06.12.2023р. електронну пенсійну справу приведено у відповідність та позивачу з 31.07.2023р. призначено пенсію по інвалідності II групи. 
У зв`язку із зазначеним, за період з 03.05.2023р. по 30.07.2023р. виникла переплата пенсії в сумі 18321,59 грн.
22.12.2023р. відповідачем винесено рішення про прийняття суми переплати пенсії на облік №4320, а також рішення про утримання надміру виплачених сум пенсій №4320.
22.02.2024р. ГУ ПФУ в Одеській області звернулось до Суворовського районного суду м.Одеси з позовною заявою щодо вирішення питання погашення позивачем переплати пенсії.
18.03.2024р. позивачем подано до ГУ ПФУ в Одеській області заяву з проханням вираховувати кожного місяця переплату у розмірі 20% від його пенсії починаючи з 01.04.2024р. до повного погашення, в зв`язку з виникненням переплати в сумі 18321,59 грн.
24.04.2024р. рішенням Суворовського районного суду м.Одеси у справі №523/3479/24, позов ГУ ПФУ в Одеській області до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплачених сум пенсійних виплат - залишено без задоволення.
Постановою Одеського апеляційного суду від 29.10.2024р. у справі №523/3479/24 апеляційну скаргу ГУ ПФУ в Одеській області - залишено без задоволення.
Однак, починаючи з квітня 2024р. по листопад 2024р. відповідачем проводилися утримання переплати пенсії в розмірі 20% від розміру пенсії позивача.
Листом від 25.11.2024р. №31506-29881/Я-02/8-1500/24 ГУ ПФУ в Одеській області повідомило позивачу, що на підставі його заяви від 18.03.2024р. про утримання переплати в сумі 18321,59 грн, згідно з рішенням про утримання надміру виплачених сум пенсії від 22.12.2023р. за №4320 з 01.04.2024р. по 30.11.2024р. здійснювалися утримання в розмірі 20% від нарахованої пенсійної виплати. 
Станом на 01.12.2024р. переплата пенсії погашена в повному обсязі.
Не погоджуючись з прийнятим відповідачем рішенням про прийняття суми переплати пенсії на облік, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог і, відповідно, наявності підстав для їх задоволення.
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено те, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.
Аналіз зазначеної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється відповідно до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». 
Застосування такого принципу суттєво обмежує таких суб`єктів у виборі варіантів або моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів. Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.
Так, громадяни мають право на соціальний захист, що включає їх право на забезпечення їх у разі повної, часткової або ж тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом (ст.46 Конституції України).
За приписами п.6 ч.1 ст.92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Так, принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел врегульовуються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV.
Частиною 1 ст.9 Закону №1058-ІV регламентовано, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Як передбачено п.1 ст.50 цього Закону, суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або ж подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.
Виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється, якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості (п.1 ч.1 ст.49 Закону №1058-IV).
У силу ст.101 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ, органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Підприємства, а також організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її.
У свою чергу, згідно зі ст.103 Закону №1788-ХІІ, суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові внаслідок зловживань з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі членів сім`ї тощо), стягуються на підставі рішень органу, який призначає пенсії.
Механізм же повернення коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, та списання органами ПФУ сум переплат пенсій та грошової допомоги, що є безнадійними до стягнення, визначено «Порядком відшкодування коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, та списання сум переплат пенсій та грошової допомоги, що є безнадійними до стягнення» (затв. постановою правління ПФУ від 21.03.2003р. №6-4).
Відповідно до п.3 цього Порядку, повернення коштів проводиться відповідно до ст.103 Закону №1788-ХІІ у випадках виявлення подання громадянами недостовірних відомостей про заробітну плату чи інший дохід, стаж роботи, несвоєчасного подання відомостей про зміну у складі сім`ї тощо.
Системний аналіз зазначених норм Закону №1058-IV, Закону №1788-ХІІ та Порядку №6-4, свідчить, що відрахування виплаченої надміру суми пенсії можливе лише за двох умов, зокрема, зловживання з боку пенсіонера та подання страхувальником недостовірних даних.
Тобто, як вірно зазначено судом першої інстанції, чинним законодавством визначаються дві самостійні підстави для відшкодування зайво сплаченої пенсії, кожна з яких визначає суб`єкта, на якого покладається такий обов`язок в залежності від того, хто із цих суб`єктів вчинив відповідні дії, що призвели до відповідної зайвої сплати. У випадку зловживань з боку пенсіонера - обов`язок відшкодування може бути покладений на нього, а у випадку подання недостовірних відомостей страхувальником - обов`язок відшкодування зайвих виплат покладається на цього страхувальника.
У той же час, відповідальність може бути покладена на громадянина відповідно до ч.1 ст.103 Закону №1788-ХІІ лише внаслідок зловживання з боку пенсіонера, яке може полягати, зокрема, в поданні ним документів з явно неправильними відомостями. Тобто, умовою є свідомі, активні та навмисні дії з боку пенсіонера, які призвели до надмірної виплати йому пенсії.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 13.11.2019р. у справі №639/9467/16-а.
Так, вказані суми в жодному випадку не можуть бути стягнуті у випадку призначення її на підставі недостовірних даних, формування яких не залежить від пенсіонера. В такому разі суми зайво виплаченої пенсії стягуються зі страхувальника.
Разом із тим, порядок утримання (стягнення) надміру виплачених сум пенсій передбачений у ст.50 Закону №1058-IV та ст.103 Закону №1788, за правилами яких суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або ж подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно чи стягуються на підставі рішень територіальних органів ПФУ чи в судовому порядку (не більше як 20% пенсії).
Зловживанням з боку пенсіонера в розумінні вимог ч.1 ст.103 Закону №1788-ХІІ є, наприклад, подання ним документів з явно неправильними відомостями, про які було відомо пенсіонеру.
Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 25.09.2018р. у справі №340/644/15-а.
Таким чином, відповідальність за достовірність даних, що враховуються при виплаті пенсії, а також обов`язок відшкодовувати надміру виплачені суми соціальних виплат, несуть пенсіонери - у разі не повідомлення органу пенсійного фонду про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати, а також страхувальники - внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів.
Отже, для правильного вирішення питання про утримання надміру сплачених сум пенсії орган, що уповноважений призначати пенсії, має достеменно встановити факт переплати пенсії у зв`язку із поданням недостовірних відомостей, що враховуються при її обчисленні, та з чиєї саме вини нараховано суми соціальних виплат у розмірі, що суперечить вимогам Закону.
Як встановлено судами обох інстанцій, позивачу здійснено перерахунок та утримання пенсії за результатом розгляду пенсійної справи, у відповідності до якої встановлено, що сума переплати - 18321,59 грн., утворилася за період з 03.05.2023р. по 30.07.2023р.
При цьому, оцінюючи докази, що свідчать про можливе зловживання, суд 1-ї інстанції цілком вірно виходив із презумпції дійсності документів, наданих для призначення пенсії, та презумпції добросовісності заявника. Ці презумпції може бути спростовано на підставі доказів, що доводять умисел заявника на отримання пенсії без законних для цього підстав.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 21.02.2020р. у справі №173/424/17.
З урахуванням викладеного та враховуючи той факт, що в оскаржуваному рішенні відповідач не навів жодних обґрунтованих обставин щодо зловживання з боку пенсіонера при перерахунку пенсії, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що рішення відповідача про утримання з позивача надміру виплачених сум пенсій не відповідають критеріям, визначеним у ч.2 ст.2 КАС України, є протиправними та підлягають скасуванню.
Надаючи оцінку способу захисту порушених прав позивача, судова колегія зазначає наступне.
Згідно з п.2 ч.2 ст.245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
При цьому, ч.3 зазначеної статті визначено, що у разі скасування нормативно-правового чи індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. 
При обранні способу відновлення порушеного права позивача, суд керується принципом ефективності захисту такого права, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом.
Відповідно, з метою ефективного захисту порушених прав та інтересів ОСОБА_1 , також задоволенню підлягає позовна вимога про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому утримані з квітня 2024р. по листопад 2024р. суми коштів у розмірі - 18321,59 грн.
Таким чином, висновки суду першої інстанцій про наявність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що цілком узгоджуються із положеннями чинного законодавства та правовими висновками Верховного Суду.
Доводи апеляційної скарги відповідача не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували вказані вище висновки суду попередньої інстанції, з якими цілком погоджується і суд апеляційної інстанції.
Слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано відповідачем при розгляді справи в судах обох інстанцій.
Таким чином, судова колегія доходить висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права. 
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи відповідача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційних скарг, згідно зі ст.316 КАС України, залишає дані апеляційні скарги без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2025 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 10.09.2026р.

Головуючий у справі
суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов 

Судді: К.В. Кравченко

В.О. Скрипченко