ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2026 року | | Справа № 380/29022/23 пров. № А/857/36939/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Гудима Л.Я., Онишкевича Т.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2025 року (суддя Кузан Р.І., м. Львів), -

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Львівського окружного адміністративного суду перебувала справа за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 (далі – в/ч) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31 травня 2024 року у справі № 380/29022/23, яке набрало законної сили 29.08.2024 (далі - Рішення суду), позов задоволено частково. 
Визнано протиправною бездіяльність в/ч щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди в збільшеному розмірі, право на яку передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі – Постанова № 168) у розмірі, збільшеному до 100 000 грн в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я за період з 13.04.2022 по 03.05.2022, 04.06.2022 по 15.06.2022, з 19.08.2022 по 02.09.2022, з 06.09.2022 по 13.09.2022, з 17.11.2022 по 28.11.2022, з 28.11.2022 по 08.02.2023, з 08.02.2023 по 17.02.2023 та з 17.02.2023 по 10.04.2023. 
Зобов`язано в/ч нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду передбачену Постановою № 168 у розмірі, збільшеному до 100 000 грн в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, за період з 13.04.2022 по 03.05.2022, 04.06.2022 по 15.06.2022, з 19.08.2022 по 02.09.2022, з 06.09.2022 по 13.09.2022, з 17.11.2022 по 28.11.2022, з 28.11.2022 по 08.02.2023, з 08.02.2023 по 17.02.2023 та з 17.02.2023 по 10.04.2023, з урахуванням виплачених сум. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
У березні 2025 року до суду надійшла заява позивача про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення в адміністративній справі (далі - Заява).
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 26 березня 2025 року Заяву задоволено. Зобов`язано в/ч відповідно до статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС) подати у місячний термін з моменту отримання ухвали суду до Львівського окружного адміністративного суду звіт про виконання Рішення суду.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 28 травня 2025 року у прийнятті звіту в/ч про виконання Рішення суду, відмовлено. Зобов`язано в/ч подати новий звіт про виконання Рішення суду у строк 30 днів з дня отримання цієї ухвали суду, який оформити відповідно до частини другої статті 382-2 КАС та вказати інформацію щодо керівника суб`єкта владних повноважень згідно з пунктом 2 частини другої статті 382-2 КАС. 
Оскаржуваною ухвалою від 22 серпня 2025 року звіт в/ч про виконання Рішення суду прийнято.
Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржив позивач, який із покликанням на порушення норм процесуального права просить таку скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким зобов`язати в/ч подати звіт про виконання Рішення суду.
В апеляційній скарзі позивач зазначає, що суд першої інстанції безпідставно прийняв звіт про виконання Рішення суду, оскільки, незважаючи на відсутність у резолютивній частині рішення конкретної суми до виплати, ним чітко визначено періоди стаціонарного лікування, за які підлягає нарахуванню та виплаті додаткова винагорода. На думку скаржника, відповідач не надав розрахунку, який би підтверджував, що виплата в сумі 444 620,45 грн здійснена саме на виконання судового рішення та під час здійснення виплати були враховані всі визначені Рішенням суду дні стаціонарного лікування.
Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав.
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), зважаючи на те, що клопотання від учасників справи про розгляд справи за їх участю відсутні, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
При винесенні оскаржуваної ухвали суд першої інстанції вказав, що в підтвердження нарахування та виплати додаткової винагороди в сумах, вказаних вище, за спірні періоди відповідачем надано відомість розподілу витрат від 24.06.2025 про виплату додаткової винагороди по Рішенню суду в сумі 444 620,45 грн. Отже, відповідачем виконано Рішення суду в частині зобов`язання здійснити нарахування та виплату позивачу додаткову винагороду, встановлену Постановою № 168. 
Такі висновки суду першої інстанції є помилковими, з таких міркувань.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення). 
Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
Також, Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), який, зокрема, у пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00, від 20 липня 2004 року) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.
Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України» від 7 червня 2005 року, заява № 6318/03; пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року, заява № 60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28 листопада 2006 року, заява № 30779/04). На підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.
Відповідно до частини першої, другої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», статті 14 КАС судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.
Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, установлену законом.
Аналогічні положення містяться в статті 370 КАС, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України, а також статтями 14 та 370 КАС.
Зазначені висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 23 квітня 2020 року у справі № 560/523/19, від 1 лютого 2022 року у справі № 420/177/20 та від 18 травня 2022 року у справа № 140/279/21.
Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
За змістом статті 381-1 КАС, судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції.
Суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому статтями 287, 382-382-3 і 383 цього Кодексу.
Відповідно до приписів частин першої, четвертої статті 382 КАС суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
В адміністративних справах з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту та пільг за письмовою заявою заявника суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати звіт про виконання судового рішення.
Відсутність виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення не перешкоджає розгляду заяви.
Відповідно до положень частин першої-третьої статті 382-1 КАС суд розглядає заяву про зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення (крім заяви, передбаченої частиною п`ятою статті 382 цього Кодексу) протягом десяти днів з дня її надходження в порядку письмового провадження, а за ініціативою суду чи клопотанням заявника - у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду, не перешкоджає судовому розгляду.
За наслідками розгляду заяви суд постановляє ухвалу про її задоволення або відмову у задоволенні та зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Встановлений судом строк для подання звіту про виконання судового рішення має бути достатнім для його підготовки. Достатнім є строк, який становить не менше десяти календарних днів з дня отримання суб`єктом владних повноважень відповідної ухвали та не перевищує трьох місяців.
З наведених правових норм слідує, що рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, а його виконання забезпечується, зокрема, і шляхом встановлення судового контролю у вигляді подання звіту про виконання судового рішення.
Разом з тим, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватись в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджуються належними та допустимими доказами.
З матеріалів справи встановлено, що Рішенням суду, серед іншого, зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену Постановою № 168, у розмірі збільшеному до 100 000 грн в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, за період з 13.04.2022 по 03.05.2022, 04.06.2022 по 15.06.2022, з 19.08.2022 по 02.09.2022, з 06.09.2022 по 13.09.2022, з 17.11.2022 по 28.11.2022, з 28.11.2022 по 08.02.2023, з 08.02.2023 по 17.02.2023 та з 17.02.2023 по 10.04.2023, з урахуванням виплачених сум.
25.06.2025 відповідачем надано відомість розподілу витрат від 24.06.2025 про виплату додаткової винагороди на виконання Рішення суду в сумі 444 620,45 грн.
Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції зауважує, що вони містять копію документа про здійснення виплати позивачу коштів на виконання Рішення суду, однак не містять детального розрахунку сум додаткової винагороди із зазначенням її розміру за кожен місяць, кількості врахованих днів стаціонарного лікування у кожному зі спірних періодів, а також методики проведеного нарахування.
Крім того, наявні у справі документи не дають можливості перевірити правильність визначення загальної суми виплати та її відповідність вимогам Рішення суду, зокрема з огляду на доводи апеляційної скарги про те, що Рішенням суду визначено 202 дні стаціонарного лікування, які підлягали врахуванню під час нарахування додаткової винагороди.
Наведені обставини у своїй сукупності мають істотне значення для вирішення питання щодо прийняття звіту про виконання Рішення суду.
З метою повного та об`єктивного встановлення всіх обставин справи 14.05.2026 апеляційний суд звернувся до відповідача із запитом про надання документально підтвердженого розрахунку додаткової винагороди, нарахованої та виплаченої позивачу на виконання Рішення суду, із зазначенням розміру винагороди за кожен місяць, кількості врахованих днів стаціонарного лікування у кожному зі спірних періодів, застосованого розміру грошового забезпечення за день, а також методики проведеного розрахунку.
25.05.2026 на виконання зазначеного запиту відповідач надіслав до суду заяву, до якої долучив довідки про нарахування та утримання грошового забезпечення ОСОБА_1 за періоди 01/2022– 12/2022 та 01/2023– 12/2023, які вже раніше подавалися до суду.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що надані довідки містять інформацію лише про щомісячні нарахування грошового забезпечення позивачу за періоди 2022-2023 років. Водночас вони не містять відомостей, які б підтверджували, що зазначені у них суми були нараховані та виплачені саме на виконання Рішення суду, а також не містять розрахунку, який давав би можливість перевірити правильність його виконання.
Приймаючи звіт про виконання судового рішення, суд першої інстанції виходив із того, що резолютивна частина Рішення суду не містить конкретно визначеної суми, яка підлягає виплаті позивачу. Разом з тим, Рішенням суду чітко визначено періоди стаціонарного лікування, за які підлягала нарахуванню та виплаті додаткова винагорода.
За таких обставин, для вирішення питання про прийняття звіту необхідно дослідити, чи під час нарахування та виплати додаткової винагороди відповідачем враховано всі визначені Рішенням суду періоди (дні) стаціонарного лікування. За відсутності такого розрахунку у суду відсутня можливість дійти до обґрунтованого висновку про повне виконання Рішення суду. 
Отже, з урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції констатує, що відповідач не підтвердив належними та допустимими доказами виконання Рішення суду в повному обсязі, у зв`язку з чим наявні правові підстави для встановлення нового строку для подання звіту про виконання Рішення суду.
У контексті праворозуміння інституту судового контролю за виконанням рішення суду, суд повинен врахувати, що такий контроль передбачено з метою реалізації завдань адміністративного судочинства, тому суд повинен займати активну позицію не лише під час вирішення публічно-правового спору, але й після набрання судовим рішенням законної сили.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 6 вересня 1978 року у справі «Класс та інші проти Німеччини» зазначив, що із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури.
Зважаючи на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для здійснення судового контролю за виконанням Рішення суду шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалено судове рішення, подати звіт про його виконання протягом 15 днів з дня отримання копії цієї постанови. 
Відповідно до частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції, приймаючи звіт відповідача, допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та неправильно застосував норми процесуального права, що відповідно до приписів статті 317 КАС є підставою для скасування судового рішення.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2025 року скасувати та ухвалити постанову, якою відмовити у прийнятті звіту Військової частини НОМЕР_1 про виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 травня 2024 року у справі № 380/29022/23.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 подати до Львівського окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 травня 2024 року у справі № 380/29022/23 протягом п`ятнадцяти днів з моменту отримання копії цієї постанови суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач | | В. Я. Качмар
судді | | Л. Я. Гудим
| | Т. В. Онишкевич