КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

апеляційне провадження №22-ц/824/1766/2026
справа №2-194/11

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2026 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.,
суддів Желепи О.В., Соколової В.В.,
за участю секретаря судового засідання Крисіної В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Міністерства юстиції України в інтересах Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 05 червня 2024 року, постановлену під головуванням судді Вовка С.В., дата складення повної ухвали не зазначена,
у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, заінтересована особа: Публічне акціонерне товариство «ТЕРРА БАНК», -

встановив:
1. Короткий виклад доводів пред`явленого позову.
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.
В обґрунтування скарги вказує, що 30 березня 2011 року рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 2-194/11 із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Терра Банк» стягнуто 12 033 235,76 грн та 3 640 грн судових витрат.
07 вересня 2011 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа, виданого на виконання вказаного рішення.
16 березня 2015 року винесено постанову про арешт майна боржника, 17 березня 2015 року у Державному реєстрі речових прав внесено запис про обтяження № 9069211.
29 грудня 2015 року виконавче провадження закінчено шляхом повернення виконавчого документа стягувачу.
15 травня 2019 року до Єдиного державного реєстру внесено запис про припинення ПАТ «Терра Банк» як юридичної особи без правонаступників.
Зазначає, що у справі № 2-194/11 заміна стягувача не здійснювалася, отже після ліквідації банку зобов`язання боржника припинилися.
Виконавчий лист повторно не пред`являвся понад 9 років, матеріали виконавчого провадження знищені.
Зазначає, що наявність протягом понад 9 років нескасованого арешту за відсутності виконавчого провадження та кредитора є непропорційним втручанням у право мирного володіння майном, гарантоване статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Вказує, що відповідно до пункту 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №6 від 07 лютого 2014 року, а також позицій Верховного Суду вимоги про зняття арешту з майна боржника підлягають розгляду в порядку скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця за правилами розділу VII ЦПК України.
За відсутності відкритого виконавчого провадження та знищенні його матеріалів орган державної виконавчої служби зобов`язаний обґрунтувати правомірність подальшої дії арешту, а у разі відсутності підстав - скасувати його.
Мотивуючи наведеним, просить скасувати арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 , накладене постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: НОМЕР_1, виданий 16 березня 2015 року, видавник: відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України (номер запису про обтяження 9069211 (спеціальний розділ), зареєстрований 17 березня 2015 року).
2. Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 05 червня 2024 року скаргу задоволено.
Скасовано арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 , накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: НОМЕР_1, виданий 16 березня 2015 року, видавник: відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України (номер запису про обтяження 9069211 (спеціальний розділ), зареєстрований 17.03.2015 року).
Задовольнивши скаргу, суд першої інстанції вказав, що виконавче провадження закінчено у зв`язку із винесенням постанови про повернення виконавчого документа стягувачу. Також судом першої інстанції взято до уваги, що 15 травня 2019 року внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №10701110044044222 про державну реєстрацію припинення ПАТ «Терра Банк» як юридичної особи, ПАТ «Терра Банк» ліквідовано без правонаступників.
3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Не погодившись з постановленою ухвалою, Міністерством юстиції України подано апеляційну скаргу.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на незаконність постановленої ухвали, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Вказує, що на примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1, відкрите 07 вересня 2011 року на підставі виконавчого листа № 2-194/11 про стягнення із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Терра Банк» 10 396 176,28 грн заборгованості та 3 640,00 грн судових витрат.
У межах цього провадження винесено постанову про арешт майна боржника.
29 грудня 2015 року виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю у боржника майна та безрезультатністю заходів з його розшуку.
Скаржник вказує, що повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" не є закінченням виконавчого провадження та не тягне обов`язкового зняття арешту. Закон передбачає обов`язкове зняття арешту лише у двох випадках: при закінченні виконавчого провадження; при поверненні виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав.
Повернення документа саме стягувачу не входить до переліку таких підстав, а отже не породжує обов`язку державного виконавця знімати арешт.
Зазначає, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності майна у боржника не є закінченням виконавчого провадження і не надає державному виконавцю повноважень знімати арешт з майна боржника, оскільки рішення суду залишається невиконаним.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 17 січня 2018 року у справі № 910/8019/15, від 06 березня 2019 року у справі № 263/1468/17, від 04 березня 2020 року у справі № 127/2-1421/09, від 16 березня 2020 року у справі № 137/1649/17.
Мотивуючи наведеним, просить ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 05 червня 2024 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні скарги відмовити.
4. Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу.
Відзиву на апеляційну скаргу на адресу Київського апеляційного суду не надходило.
5. Позиція учасників справи.
В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їхня неявка не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до частини 5 статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
6. Позиція суду апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
7. Фактичні обставини справи, установлені судом.
З даних листа Департаменту державної виконавчої служби відділу примусового виконання рішень №53304/48788-33-24/20.1 від 08 квітня 2024 року убачається, що згідно даних автоматизованої системи виконавчого провадження у відділі на виконанні перебувало виконавче провадження ВП НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа №2-194/11, виданого 18 серпня 2011 року Печерським районним судом м. Києва про стягнення із ОСОБА_1 на користь ПАТ "Терра Банк" 10 396 176,28 гривень та 3 640,00 гривень на відшкодування судових витрат. Вказане виконавче провадження перебувало на виконанні у період з 2011 року по 2016 роки. Матеріали виконавчого провадження НОМЕР_2 знищено у зв`язку із закінченням строків його зберігання.
Зазначено, що статтею 4 статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено вичерпний перелік підстав зняття державним виконавцем арешту з майна боржника. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Повідомлено, що питання про зняття арешту з майна на цей час може бути вирішено в судовому порядку (а.с. 15-16).
З даних Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №324222861 від 28 лютого 2023 року убачається, що 17 березня 2015 року державним реєстратором Корчинською Л.В. до реєстру внесено відомості про арешт нерухомого майна ОСОБА_2 на підстав постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження НОМЕР_2 від 16 березня 2015 року виданої відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України (а.с. 8-11).
Постановою Київського апеляційного суду від 14 березня 2024 року скасовано рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2023 року у справі № 757/21306/23-ц за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Терра Банк» про скасування арешту.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Терра Банк» про скасування арешту закрито з підстав неправильного обраного порядку судового захисту.
Приймаючи вказану постанову, суд установив, що на примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа №2-194/11, виданого 18 серпня 2011 року Печерським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Терра Банк» 10 396 176,28 грн та 3 640 грн у рахунок відшкодування судових витрат.
16 березня 2015 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Селезньовим М.О. винесена постанова про арешт майна ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження.
Постановою від 29 грудня 2015 року вищевказаний виконавчий лист повернутий ПАТ «Терра Банк» на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Матеріали виконавчого провадження НОМЕР_2 знищено у зв`язку з закінченням строків його зберігання.
15 травня 2019 року внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №10701110044044222 про державну реєстрацію припинення ПАТ «Терра Банк» як юридичної особи (а.с. 19-22).
8. Мотиви, якими керується колегія суддів апеляційного суду, та застосовані норми права.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі №641/7824/18 (провадження №61-10355св19)).
Положеннями статті 447-1 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Відповідно до частин 2,3 статті 451 ЦПК України уразі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Згідно із статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), як провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
На час вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 діяла редакція Закону України "Про виконавче провадження" № 606-XIV (далі - Закон №606-XIV) від 21 квітня 1999 року.
Відповідно до статті 1 Закону №606-XIV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) ? це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 47 Закону №606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа
У разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника (частини 1 та 2 статті 50 Закону № 606-XIV у редакції, чинній на час винесення постанови про повернення виконавчого документа).
Аналогічні приписи містяться у частині 1 статті 40 Закону № 1404-VIII, відповідно до яких у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Відповідно до частин 4, 5 статті 59 Закону № 1404-VIII підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну «Укроборонпром», акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну «Укроборонпром», державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну «Укроборонпром» або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром» було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності», звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності».
У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21), від 03 лютого 2023 року у справі №639/858/21(провадження № 61-11506св22).
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених законом заходів щодо своєчасного, повного і неупередженого виконання рішень.
Згідно статті 57 Закону №606-XIV арешт майна боржника застосовується державним виконавцем з метою забезпечення реального виконання рішення.
Разом із тим, такий захід забезпечення виконання рішення не може існувати самостійно поза межами виконавчого провадження та без наявності правових підстав для подальшого примусового виконання.
Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, виконавче провадження НОМЕР_2 відкрито 07 вересня 2011 року, постановою державного виконавця від 29 грудня 2015 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону №606-XIV у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Повернення виконавчого документа стягувачу свідчить про фактичне припинення здійснення виконавчих дій у відповідному виконавчому провадженні.
Матеріали справи не містять відомостей про те, що стягувач повторно звертався із виконавчим документом до державного чи приватного виконавця з метою виконання рішення суду. Наведене дає підстави уважати про відсутність зацікавленості стягувача у виконанні рішення на його користь.
Окрім того, установлено, що 15 травня 2019 року внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №10701110044044222 про державну реєстрацію припинення ПАТ «Терра Банк» як юридичної особи.
При цьому, як установлено судом, арешт на все майно ОСОБА_1 , накладений постановою державного виконавця від 16 березня 2015 року, продовжує існувати в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
Колегія суддів звертає увагу, що тривале збереження такого обтяження за відсутності відкритого виконавчого провадження фактично створює безстрокове обмеження права особи на мирне володіння своїм майном.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Згідно зі статтями 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним, а власник має право на власний розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.
Обмеження цього права можливе лише на підставах і в порядку, встановлених законом.
Колегія суддів також враховує, що арешт майна у виконавчому провадженні є процесуальним заходом забезпечення виконання рішення, який має тимчасовий характер та пов`язаний із наявністю відкритого виконавчого провадження.
Отже, тривала відсутність такого провадження виключає подальше існування відповідного обмеження.
Доводи апеляційної скарги про те, що арешт не може бути знятий до сплати виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, колегія суддів відхиляє, оскільки сам по собі факт несплати таких сум не створює правових підстав для безстрокового обмеження майнових прав особи.
При цьому матеріали справи не містять доказів існування відкритого виконавчого провадження щодо стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження.
Апеляційний суд також враховує, що застосування арешту майна боржника як обмежувального заходу не повинно призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.
Ураховуючи обставини цієї справи, зокрема те, що з моменту повернення виконавчого документу минуло більше 10 років, виконавче провадження вже знищено у зв`язку із закінченням строку його зберігання, колегія суддів констатує, що подальше накладення арешту на майно боржника є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном та обмежує права ОСОБА_1 ,, позбавляє його можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним на праві власності майном.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку доказам та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення скарги.
Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду, колегією суддів не установлено.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України в інтересах Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 05 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 27 липня 2026 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді О.В. Желепа

В.В. Соколова