ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2373/26 Справа № 203/1516/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.  
суддів – Петешенкової М.Ю., Городничої В.С.
при секретарі – Пікос А.О. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Дніпра від 21 жовтня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Царєйкін Михайло Самуїлович, про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа – приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Царєйкін Михайло Самуїлович, про визнання заповіту недійсним.
Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько сторін – ОСОБА_3 , який за життя (22.09.2023 року) склав заповіт на все майно на користь відповідача. На думку позивача, його батько склав заповіт, не усвідомлюючи значення своїх дій, оскільки тяжко хворів. Крім того, у заповідача не було паспорта, оскільки він його загубив. Викладене стало причиною звернення позивача до суду з позовом про визнання складеного заповіту недійсним (а.с. 1 – 3). 
Рішенням Центрального районного суду м. Дніпра від 21 жовтня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що з урахуванням презумпції психічного здоров`я фізичної особи та недоведеності абсолютної неспроможності спадкодавця в момент складення оспорюваного заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення та надавши оцінку наявним у справі доказам, дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивовано тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, з наступних підстав.

Фактичні обставини.

Так, судом встановлено, що сторони доводяться дітьми ОСОБА_3 (а.с. 28-звор., 31-звор.). 
22 вересня 2023 року ОСОБА_3 склав заповіт, яким заповів все належне йому майно відповідачеві. Заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Казак І.Ю. і зареєстрований у реєстрі під №781 (а.с. 90, 91). 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер (а.с. 6). 
30 квітня 2025 року суд за клопотанням позивача призначив у справі посмертну судово-психіатричну експертизу з метою встановлення психічного стану спадкодавця на час складання оспореного заповіту. 
15 серпня 2025 року Дніпровською філією судових експертиз ДУ «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» було складено висновок судово-психіатричного експерта №33-П, згідно з яким встановити діагноз та визначити психічний стан спадкодавця на момент складання та підписання заповіту 22.09.2023 неможливо у зв`язку із суперечливістю відомостей, які містяться в медичній документації про його психічний стан. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням презумпції психічного здоров`я фізичної особи та недоведеності абсолютної неспроможності спадкодавця в момент складення оспорюваного заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення та надавши оцінку наявним у справі доказам, дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним. 
Проте, колегія суддів не може погодиться з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Позиція апеляційного суду.

Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
На підставі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
У відповідності до ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Згідно до приписів ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
На підставі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
У відповідності до ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Відповідно до статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Законодавець визначив пріоритет спадкування за заповітом над спадкуванням за законом, зазначивши у ч. 2 ст. 1223 ЦК України, що спадкування за законом має місце лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також неохоплення заповітом всієї спадщини.
Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування.
Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права.
Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.
Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.
Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача.
Згідно ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
Заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.
Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
Згідно приписів ст. 1257 ЦК України, 1. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. 2. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. 3. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. 4. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.
Відповідно до частини 2 статті 1248 ЦК України, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 цього Кодексу).
Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
На підставі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.
Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Крім того, статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. (Постанова ВС у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року у справі № 760/11767/16-ц).
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №700 від 11 липня 2023 року «Про затвердження Порядку доступу нотаріусів до Єдиного державного демографічного реєстру», цим Порядком передбачено механізм надання доступу нотаріусів до Єдиного державного демографічного реєстру (далі - Реєстр), отримання ними з метою встановлення особи, що звернулася за вчиненням нотаріальної дії: інформації про дійсність документів, оформлених із застосуванням Реєстру; відомостей або інших персональних даних з Реєстру про особу, що звернулася за вчиненням нотаріальної дії.
Дія цього Порядку не поширюється на вчинення нотаріусами інших дій, відмінних від нотаріальних.
Пунктом 8 цього порядку передбачено, що Нотаріус під час встановлення особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, за паспортом громадянина України або іншим документом, що посвідчує особу, передбаченим Законом України “Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус”, використовує відомості Реєстру, отримані на запит, введений нотаріусом з використанням програмних засобів Системи е-нотаріату та підписаний власним кваліфікованим електронним підписом нотаріуса.
9. Під час введення запиту нотаріус вносить достовірну інформацію про:
1) назву нотаріальної дії, за вчиненням якої звертається особа (підстава для отримання інформації з Реєстру);
2) особу, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії:
прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності);
унікальний номер запису в Реєстрі (за наявності);
3) реквізити документа, що підтверджує громадянство України, посвідчує особу чи її спеціальний статус, оформленого засобами Реєстру:
назву документа (паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну; тимчасове посвідчення громадянина України; посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон; посвідка на постійне проживання; посвідка на тимчасове проживання; посвідчення біженця; проїзний документ біженця; посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту; проїзний документ особи, якій надано додатковий захист);
тип документа;
серію (за наявності) та номер документа;
дату видачі документа;
назву уповноваженого суб`єкта, що видав документ (код);
дату закінчення строку дії документа (за наявності);
4) нотаріуса, який вчиняє нотаріальну дію:
прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності) нотаріуса;
назву нотаріального округу, в межах якого діє нотаріус / назву державної нотаріальної контори (державного нотаріального архіву), де працює нотаріус;
номер свідоцтва про право на заняття нотаріальною діяльністю.
Крім того, відповідно до наказу Міністерства Юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» при вчиненні нотаріальної дії нотаріус установлює особу, що звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншим документом, що посвідчує особу, передбаченим Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», національним паспортом іноземця або документом, що його замінює, посвідченням особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідченням, виданим за місцем роботи фізичної особи. Посвідчення водія, особи моряка, члена екіпажу, особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи, не можуть бути використані громадянином України для встановлення його особи під час вчинення правочинів.
При вчиненні нотаріальної дії нотаріуси також перевіряють дійсність документів за Єдиним державним демографічним реєстром, якщо документи були оформлені із застосуванням засобів цього реєстру.
Проте, як вбачається з матеріалів справи, нотаріус такого запиту не робив, та не перевірив особу, яка склала заповіт.
Крім того, відповідно до матеріалів справи, для посвідчення оспорюваного заповіту було надано нотаріусу паспорт громадянина України у вигляді книжки серії НОМЕР_1 (а.с. 92), який в свою чергу вже був анульований міграційною службою у зв`язку з отриманням 19 серпня 2022 року ОСОБА_3 нового паспорта громадянина України у вигляді ID-картки, а також останні одержав витяг відомостей державного демографічного реєстру, де зазначається, що паспорт громадянина України номер НОМЕР_2 видано ОСОБА_3 19.08.2022 року. (а.с. 97-100). 
Отже заповіт ОСОБА_3 складено з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення нотаріального посвідчення особи, а тому відповідно до вимог ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Також, згідно виписки із медичної картки амбулаторного хворого № 4950/5284 вбачається, що ОСОБА_3 був направлений в стаціонар 11 вересня 2023 року та перебував до 05 жовтня 2023 року. (а.с. 8).
Згідно виписки №830 з психо-неврологічного диспансеру ВСП "Університетська лікарня" ДДМУ про перебування ОСОБА_3 на стаціонарному лікуванні в період з 05.10.2023 року до 20.10.2023 року. яка наявна в матеріалах справи (а.с.83) вбачається, що “психічні розлади з`явились біля року тому, став підозрювати дружину у зраді, підозріло ставився до оточуючих, ховав гроші та документи. Поступово стан погіршувався, став агресивним до дружини, ображав її, заборонив приймати ліки, заявляв що вона йому зраджує. Погіршення страну в останній місяць, коли став метушливим, агресивним до оточуючих, вважав що його бажають вбити пограбувати, тощо.”
22 вересня 2023 року ОСОБА_3 було складено заповіт, тобто на момент погіршення стану здоров`я спадкодавця, а в подальшому він помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в ВСП "Університетська лікарня" ДДМУ.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від ЗО січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Як вбачається з матеріалів справи позивач просив визнати заповіт недійсним, фактично цей заповіт став оспорюваним, у зв`язку чим, в контексті всіх встановлених обставин вказаний заповіт є недійсним, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. 
На наведене суд першої інстанції увагу не звернув, через що дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Царєйкін Михайло Самуїлович, про визнання заповіту недійсним.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини першої статті 376 ЦПК України).
Зважаючи на викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи висновок суду апеляційної інстанції, колегія суддів вважає за необхідне стягнути зі  ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1  судові витрати у справі, що складаються з судового збору в сумі 3031,20.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  — задовольнити.
Рішення Центрального районного суду м. Дніпра від 21 жовтня 2025 року — скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Царєйкін Михайло Самуїлович, про визнання заповіту недійсним — задовольнити.
Визнати недійсним заповіт, складений 22 вересня 2023 року ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований в реєстрі за № 781 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Казак Іриною Юріївною.
Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (ІПН НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (ІПН НОМЕР_4 ) судові витрати, що складаються з судового збору в сумі 3031,20 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Вступна та резолютивна частина постанови проголошена 30 червня 2026 року.
Повний текст судового рішення складено 08 липня 2026 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді М.Ю. Петешенкова 

В.С. Городнича