ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 липня 2026 року   Справа № 902/157/26 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуюча суддя Кульчій І.М., суддя Мельник О.В. ,  суддя Гудак А.В. 

секретар судового засідання Приступлюк Т.В. 
за участю представників сторін:
позивачів: ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ) - Левченко А.О. (в режимі відеоконференції);
ОСОБА_3 - не з`явилась;
ОСОБА_4 - не з`явилась;
відповідача - Олексюк Т.С. (в режимі відеоконференції);
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Вінницької міської ради на рішення Господарського суду Вінницької області від 23 квітня 2026 року (повний текст складено 04.05.2026) у справі №902/157/26 та на додаткове рішення Господарського суду Вінницької області від 18 травня 2026 року у справі №902/157/26 (суддя Яремчук Ю.О.)
за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 
до Вінницької міської ради
про стягнення 380 215,00 грн
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
Позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Вінницької міської ради про стягнення грошових коштів у розмірі 95 053,75 грн на користь кожного з них, що загалом становить 380 215,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сплачений спадкодавцем ОСОБА_5 гарантійний внесок для участі в електронному аукціоні з приватизації об`єкта комунальної власності після розірвання договору купівлі-продажу та повторного відчуження об`єкта підлягає поверненню. Позивачі вказували, що право вимоги на повернення зазначених коштів виникло у спадкодавця на підставі рішення Вінницької міської ради від 24.09.2021 №593, увійшло до складу спадщини та перейшло до них як спадкоємців у рівних частках. Разом з тим Вінницька міська рада рішенням 43-ї сесії 8-го скликання від 29.03.2024 № 2239 неправомірно відмовила їм у відшкодуванні гарантійного внеску. На думку позивачів, відмова відповідача у поверненні гарантійного внеску є неправомірною, оскільки після розірвання договору купівлі-продажу та повторного продажу об`єкта приватизації у Вінницької міської ради відпали правові підстави для подальшого утримання спірних коштів. У зв`язку з цим позивачі просили стягнути з відповідача на користь кожного з них по 95 053,75 грн, як належну їм у порядку спадкування частку гарантійного внеску.
Короткий зміст рішень місцевого господарського суду
Рішенням Господарського суду Вінницької області від 23 квітня 2026 року у справі №902/157/26 позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 до Вінницької міської ради про стягнення 380215,00 задоволено. Стягнуто з Вінницької міської ради на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 95 053, 75 грн та 2 422, 40 грн відшкодування витрат зі сплати судового збору. Стягнуто з Вінницької міської ради на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 95 053, 75 грн та 2 422, 40 грн відшкодування витрат зі сплати судового збору. Стягнуто з Вінницької міської ради на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 95 053, 75 грн та 2 422, 40 грн відшкодування витрат зі сплати судового збору. Стягнуто з Вінницької міської ради на користь ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 95 053, 75 грн та 2 422, 40 грн відшкодування витрат зі сплати судового збору.
Вказане рішення обгрунтоване тим, що після розірвання договору купівлі-продажу об`єкта приватизації та повторного продажу майна правова підстава для утримання відповідачем гарантійного внеску відпала. Суд встановив, що право вимоги на повернення спірних коштів увійшло до складу спадщини та перейшло до позивачів, а рішення Вінницької міської ради про повернення гарантійного внеску спадкоємцям є чинним і обов`язковим до виконання. За таких обставин суд застосував положення статті 1212 ЦК України та дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачів спірних коштів.
Додатковим рішенням Господарського суду Вінницької області від 18 травня 2026 року у справі №902/157/26 стягнуто з Вінницької міської ради витрати на правничу допомогу: на користь ОСОБА_1 4 000,00 грн; на користь ОСОБА_3 4000,00 грн; на користь ОСОБА_2 3 200,00 грн; ОСОБА_4 4000,00 грн.
Ухвалюючи додаткове рішення, суд виходив із того, що позивачі у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку заявили вимогу про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та надали належні докази їх понесення. Врахувавши обсяг наданих адвокатом послуг, співмірність заявлених витрат зі складністю справи, а також відсутність клопотання відповідача про зменшення їх розміру, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених витрат та поклав їх відшкодування на відповідача у загальному розмірі 15 200,00 грн.
Узагальнені доводи апеляційних скарг та зеперечення інших учасників справи
Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Вінницька міська рада звернулася до Північно-західного апеляцйного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Апелянт вважає, що суд неправильно застосував норми матеріального права, оскільки спірні правовідносини регулюються спеціальним законодавством у сфері приватизації державного та комунального майна. На думку скаржника, Закон України "Про приватизацію державного і комунального майна" не передбачає повернення гарантійного внеску переможцю аукціону чи його спадкоємцям, а встановлює його повернення виключно учасникам, які не стали переможцями аукціону, або у разі припинення приватизації. Крім того, апелянт зазначає, що на час виникнення спірних правовідносин законодавством не був визначений порядок повернення таких коштів, а тому у відповідача були відсутні правові підстави для їх виплати. Також скаржник вважає безпідставним застосування судом положень статті 1212 ЦК України, оскільки спірні правовідносини врегульовані спеціальними нормами законодавства про приватизацію. Окремо апелянт наголошує, що суд першої інстанції не врахував рішення Вінницької міської ради від 29.03.2024 №2239 про відмову у поверненні гарантійного внеску, яке позивачами не було оскаржене.
Також, не погоджуючись із додатковим рішенням суду першої інстанції, Вінницька міська рада звернулася до Північно-західного апеляцйного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить додаткове рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні заяви позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відмовити в повному обсязі.
Апелянт зазначає, що додаткове рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд першої інстанції безпідставно поклав на відповідача витрати на правничу допомогу, не перевіривши належним чином їх обґрунтованість, необхідність та співмірність зі складністю справи і обсягом наданих адвокатом послуг.
Позивач у відзивах на апеляційні скарги вважає оскаржувані судові рішення місцевого господарського суду законними та обгрунтованими, просить залишити їх без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.05.2026 для розгляду справи №902/157/26 визначено колегію суддів у складі: головуюча суддя Кульчій І.М., суддя Мельник О.В., суддя Гудак А.В.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського від 03.06.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Вінницької міської ради на рішення Господарського суду Вінницької області від 23 квітня 2026 року у справі №902/157/26. Розгляд апеляційної скарги призначено на 09 липня 2026 року о 10:00 год.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.06.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Вінницької міської ради на додаткове рішення Господарського суду Вінницької області від 18 травня 2026 року у справі №902/157/26. Розгляд апеляційної скарги призначено на 09 липня 2026 року о 10:00 год. Об`єднано апеляційні скарги Вінницької міської ради на рішення Господарського суду Вінницької області від 23.04.2026 у справі №902/157/26 та на додаткове рішення Господарського суду Вінницької області від 18.05.2026 у справі №902/157/26 в одне апеляційне провадження для спільного розгляду.
Безпосередньо в судовому засіданні представники сторін повністю підтримали вимоги та доводи, викладені відповідно в апеляційних скаргах та у відзивах на них.
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Як убачається з матеріалів справи, 04 червня 2021 року між Вінницькою міською радою, в особі Департаменту комунального майна Вінницької міської ради, від імені якого діяв директор Департаменту комунального майна Вінницької міської ради Петров Андрій Анатолійович, надалі - Продавець (відповідач), в особі представника, однієї сторони та - ОСОБА_5 , в особі представника Ларіної Вікторії Романівни, діючої на підставі довіреності, надалі - Покупець (позивач), в особі представника було укладено договір купівлі-продажу, який зареєстровано в реєстрі за №708 (далі - договір), предметом якого відповідно до п. 1.1 було купівля - продаж приватизованих шляхом викупу нежитлових будівель під номером АДРЕСА_1 .
Відповідно до п. 2.2. договору, з урахуванням сплати грошових коштів у розмірі 10 відсотків початкової ціни продажу Об`єкта приватизації в сумі 380 215,00 грн, що зараховуються Покупцю в рахунок ціни продажу Об`єкта приватизації, сума доплати за об`єкт приватизації становить 4 995 785,00 грн, з урахуванням ПДВ.
ОСОБА_5 було сплачено 380 215,00 грн в рахунок вартості об`єкта нерухомості, як гарантійний внесок, що не заперечується відповідачем.
Згідно п. 2.3. договору грошові кошти в сумі 4 995 785, 00 грн, з урахуванням ПДВ, за Об`єкт приватизації Продавець мав отримати від Покупця, в особі представника повністю після підписання цього Договору, не пізніше 04 (четвертого) липня 2021 (дві тисячі двадцять першого) року включно, шляхом безготівкового перерахування коштів.
Поряд з цим, доплата, обумовлена п. 2.3 договору у визначеному розмірі та строк, покупцем в особі представника за Об`єкт приватизації не відбулась, у зв`язку із смертю покупця ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 16.06.2021 серія НОМЕР_1 .
24.09.2021 Вінницькою міською радою прийнято рішення №593 "Про розірвання договору купівлі-продажу" зі змінами від 29.10.2021 №636, яким вирішено розірвати договір купівлі-продажу нежитлової будівлі під номером АДРЕСА_1 , укладеного між Вінницькою міською радою в особі Департаменту комунального майна Вінницької міської ради та гр. ОСОБА_5 , в особі гр. ОСОБА_4 , посвідчений 04.06.2021 приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Білоус О.Б. та зареєстровано в реєстрі за №708. Також вирішено грошові кошти в сумі 380 215,00 грн сплачені як гарантійний внесок за об`єкт приватизації зазначений в п. 1 даного рішення повернути спадкоємцям (померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ) ОСОБА_5 , в порядку та у спосіб, що визначений чинним законодавством України.
Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом (НТВ 302178, НТВ 302180, НТВ 302179, НТВ 302181 від 12.02.2024), які видані приватним нотаріусом Вінницької міського нотаріального округу, Білоус О.Б., та яка посвідчила, що на підставі статті 1261 Цивільного кодексу України, спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_5 , 1976 року народження, який помер " ІНФОРМАЦІЯ_3 , є його дружина - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , місце проживання якої зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 (одній четвертій) частці, дочка - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 , місце проживання якої зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 (одній четвертій) частці, дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 , місце проживання якої зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 (одній четвертій) частці, дочка - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_5 , місце проживання якої зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 (одній четвертій) частці.
Спадщина, на яку в указаних частках видано ці свідоцтва, складається з: гарантійного внеску у сумі 380 215 (триста вісімдесят тисяч двісті п`ятнадцять) гривень 00 копійок, за кодом доходів 3103000 "Кошти від відчуження майна, що перебуває в комунальній власності", що знаходяться на розрахунковому рахунку бюджету Вінницької міської територіальної громади, номер НОМЕР_6 , від департаменту комунального майна Вінницької міської ради за об`єкт приватизації, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до довідки, виданої Виконавчим комітетом Вінницької міської ради від 26.01.2024, № 01/00/011/5819. 
Свідоцтво про право на спадщину на 1/4 (одну четверту) частку вказаного спадкового майна видано ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 .
19 грудня 2023 року за результатами електронного аукціону Департамент комунального майна Вінницької міської ради та ТОВ "Будстрой АІ" уклали договір купівлі - продажу об`єкта малої приватизації - нежитлових будівель по АДРЕСА_1 за ціною - 6 120 960,00 грн.
Отже, відбувся повторний продаж вищезазначеного об`єкта.
Після повторного продажу спірного об`єкта приватизації 14.02.2024, 23.08.2024 позивачі звернулися до Вінницької міської ради з заявами про повернення їм частини гарантійного внеску, до яких також додали нотаріально засвідчені копії свідоцтв про право на спадщину за законом.
Вінницька міська рада листом від 10.09.2024 вих. № Л/01/64377/1-00-10 відмовила позивачам у відшкодуванні гарантійного внеску, мотивувавши відмову рішенням 43-ї сесії 8-го скликання Вінницької міської ради від 29.03.2024 № 2239 та відсутністю правових підстав для такого відшкодування.
Так, рішенням Вінницької міської ради від 29.03.2024 №2239 "Про відмову у відшкодуванні гарантійного внеску" відмовлено ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , як спадкоємцям ОСОБА_5 , у відшкодуванні 1/4 частки від гарантійного внеску в сумі 380 215,00 грн, сплаченого останнім для участі в аукціоні з приватизації об`єкта комунальної власності. 
Обґрунтовуючи своє рішення, міська рада зазначила, що на момент прийняття рішення про розірвання договору купівлі-продажу законодавство передбачало повернення покупцю коштів, сплачених за об`єкт приватизації, у порядку, визначеному Фондом державного майна України, а після внесення змін до Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" від 28.07.2022 порядок повернення коштів мав визначатися Кабінетом Міністрів України, який станом на дату розгляду звернення спадкоємців не був затверджений. Крім того, міська рада виходила з того, що законодавством передбачено повернення гарантійного внеску лише потенційним покупцям, які не стали переможцями аукціону, або у разі припинення приватизації, тоді як механізму повернення гарантійного внеску переможцю аукціону чи його спадкоємцям не існує. З огляду на викладене міська рада дійшла висновку про відсутність правових підстав для відшкодування позивачам спірних коштів та роз`яснила їм право на оскарження цього рішення в судовому порядку.
Вважаючи таку відмову протиправною та такою, що порушує їхні майнові права, позивачі звернулися до суду з цим позовом про стягнення з відповідача по 95 053,75 грн на користь кожного, що загалом становить 380 215,00 грн. 
Місцевий господарський суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, дійшов висновку про доведеність позовних вимог та наявність правових підстав для їх задоволення.
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та оцінка доводів учасників справи
Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
У відповідності до частини 1 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла наступних висновків.
У цій справі предметом спору є стягнення коштів, набутих позивачами в порядку спадкування на гарантійний внесок у сумі 380 215,00 грн, сплачений померлим ОСОБА_5 для участі у торгах з придбання об`єкта малої приватизації.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) приватизація державного або комунального майна - платне відчуження майна, що перебуває у державній або комунальній власності, на користь фізичних та юридичних осіб, які відповідно до цього Закону можуть бути покупцями; організатор аукціону - Фонд державного майна України, його регіональні відділення, представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим, органи приватизації територіальних громад або залучені ними юридичні особи, які діють відповідно до договору, укладеного з державними органами приватизації; органи приватизації - Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим, органи приватизації територіальних громад.
З метою раціонального та ефективного застосування способів приватизації об`єкти приватизації поділяються на об`єкти малої приватизації та об`єкти великої приватизації (частина 1 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна").
Згідно зі статтею 15 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" об`єкти малої приватизації продаються виключно на електронних аукціонах. Порядок проведення електронних аукціонів для продажу об`єктів малої приватизації та Порядок відбору операторів електронних майданчиків для організації проведення електронних аукціонів з продажу об`єктів малої приватизації, авторизації електронних майданчиків, розмір та порядок сплати плати за участь, визначення переможця за результатами електронного аукціону, а також порядок визначення додаткових умов продажу затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Порядок проведення електронних аукціонів для продажу об`єктів малої приватизації та визначення додаткових умов продажу, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 10.05.2018 №432, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок).
Вказаний Порядок визначає механізм проведення електронних аукціонів для продажу об`єктів малої приватизації з використанням електронної торгової системи, визначення переможця за результатами електронного аукціону, розміру та порядку внесення плати за участь в електронному аукціоні, а також визначення додаткових умов продажу відповідно до положень Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна".
Пунктом 28 Порядку закріплено, що особа, яка має намір взяти участь в електронному аукціоні, сплачує реєстраційний та гарантійний внески для набуття статусу учасника.
Гарантійний внесок - це сума коштів, що становить визначену у відсотках частину стартової ціни об`єкта приватизації, яка вноситься потенційним покупцем об`єкта приватизації для забезпечення виконання його зобов`язання щодо участі в аукціоні у вигляді грошових коштів або банківської гарантії (пункт 10 частини 1 статті 1 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна").
Для участі в аукціоні з продажу об`єкта малої приватизації гарантійний внесок сплачується на рахунок оператора електронного майданчика, через який подається заява про участь у приватизації (частина 11 статті 14 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна»). 
Отже, сплативши гарантійний внесок у розмірі 380 215,00 грн з метою участі в аукціоні, ОСОБА_5 виконав передбачений законом обов`язок, необхідний для набуття статусу учасника електронного аукціону. Таким чином, сплата ОСОБА_5 гарантійного внеску була здійснена на виконання вимог Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» та свідчить про дотримання ним установленої законом процедури участі в електронному аукціоні. Факт сплати гарантійного внеску у розмірі 380 215,00 грн сторонами не заперечується.
За змістом пункту 111 Порядку повернення сплачених гарантійних внесків учасникам у випадках, передбачених пунктами 51, 62, 90, 92 цього Порядку, здійснюється оператором електронного майданчика протягом трьох робочих днів з дня, наступного за днем присвоєння електронному аукціону статусу "Аукціон не відбувся" або "Аукціон відмінено".
Відповідно до пункту 5 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 №787, повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету.
Разом з тим відповідно до частини 7 статті 15 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" після закінчення аукціону сплачений потенційними покупцями гарантійний внесок повертається потенційним покупцям, які не стали переможцями аукціону, у строк, що не перевищує 10 робочих днів із дня затвердження протоколу аукціону органом приватизації.
Як правильно встановив суд першої інстанції, 04.06.2021 між Вінницькою міською радою та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу об`єкта малої приватизації, відповідно до умов якого сплачений покупцем гарантійний внесок у сумі 380 215,00 грн зараховувався в рахунок ціни продажу, а решта вартості об`єкта підлягала сплаті до 04.07.2021. Водночас у зв`язку зі смертю ОСОБА_5 07.06.2021 зобов`язання щодо сплати решти вартості об`єкта виконано не було.
Отже, матеріалами справи підтверджується, що гарантійний внесок у сумі 380 215,00 грн був сплачений ОСОБА_5 на законних підставах як складова ціни продажу об`єкта приватизації відповідно до укладеного договору купівлі-продажу. Правовою підставою набуття відповідачем цих коштів був саме договір купівлі-продажу.
Разом з тим у зв`язку зі смертю покупця виконання договору стало неможливим, як наслідок, Вінницькою міською радою було прийнято рішення від 24.09.2021 №593 "Про розірвання договору купівлі-продажу" зі змінами від 29.10.2021 №636, яким розірвано договір купівлі-продажу нежитлової будівлі під номером АДРЕСА_1 , укладеного між Вінницькою міською радою в особі Департаменту комунального майна Вінницької міської ради та гр. ОСОБА_5 , та передбачено повернення спадкоємцям ОСОБА_5 гарантійного внеску у сумі 380 215,00 грн у порядку та спосіб, визначені чинним законодавством.
Колегія суддів зазначає, що рішення Вінницької міської ради від 24.09.2021 № 593 на час розгляду справи є чинним, не скасованим і не визнаним незаконним у встановленому законом порядку. Вказане рішення прийняте в межах повноважень органу місцевого самоврядування, а відтак відповідно до статті 144 Конституції України та статті 73 Закону України «Про місцеве самоврявання в Україні» є обов`язковим до виконання та породжує передбачені ним правові наслідки. 
Свідоцтвами про право на спадщину від 12.02.2024 підтверджується, що право вимоги щодо повернення гарантійного внеску як майнове право увійшло до складу спадщини та відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України перейшло до дружини та трьох дочок померлого, кожній з яких належить по 1/4 частці цього спадкового майна. Отже, саме рішенням Вінницької міської ради від 24.09.2021 № 593 було припинено договірні правовідносини та визначено обов`язок повернути спадкоємцям покупця сплачений гарантійний внесок. Відтак після припинення договору правова підстава, на якій відповідач набув і надалі утримував спірні кошти, відпала.
Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула або зберегла майно за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути це майно потерпілому. При цьому зазначена норма прямо передбачає обов`язок повернення майна також у випадку, коли правова підстава його набуття згодом відпала. 
Саме така правова ситуація склалася у спірних правовідносинах, оскільки після розірвання договору купівлі-продажу відповідач більше не мав належної правової підстави для подальшого утримання гарантійного внеску.
Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються, зокрема, до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Отже, сам факт виникнення спірних правовідносин із договору не виключає застосування статті 1212 ЦК України після припинення такого договору та подальшої втрати правової підстави для утримання отриманого майна.
Враховуючи, що правова підстава для утримання відповідачем гарантійного внеску відпала у зв`язку з розірванням договору купівлі-продажу, а право вимоги щодо його повернення у встановленому законом порядку перейшло до позивачів як спадкоємців ОСОБА_5 , колегія суддів дійшла висновку про наявність у відповідача обов`язку повернути спірні кошти.
За таких обставин місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з Вінницької міської ради на користь кожного з позивачів по 95 053,75 грн, що відповідає їхнім спадковим часткам у праві вимоги щодо повернення гарантійного внеску. При цьому відсутність спеціального нормативно визначеного механізму повернення гарантійного внеску спадкоємцям не звільняє відповідача від обов`язку виконати власне чинне рішення про повернення такого внеску та не може бути підставою для подальшого утримання належних позивачам грошових коштів. 
Колегія суддів зазначає, що доводи апелянта фактично зводяться до визнання існування у спадкоємців права на отримання гарантійного внеску за одночасного заперечення можливості реалізації цього права з підстав відсутності спеціального порядку його виплати. Такий підхід не ґрунтується на принципі верховенства права, оскільки недосконалість нормативного регулювання не може позбавляти особу належного їй майнового права або унеможливлювати його реалізацію. 
Європейський суд з прав людини у своїй усталеній практиці неодноразово наголошував, що держава не може отримувати вигоду від власної бездіяльності, недосконалості або прогалин у створеному нею правовому регулюванні, а ризик таких недоліків має покладатися на державу, а не на приватну особу, права якої підлягають захисту (справи «Рисовський проти України», «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки»). 
Крім того, апелянт залишає поза увагою, що предметом цього спору є не зобов`язання відповідача вчинити певні дії у межах процедури приватизації, а вимога про стягнення конкретної грошової суми, право вимоги на яку належить позивачам як спадкоємцям ОСОБА_5 . 
Судами встановлено факт сплати гарантійного внеску, припинення договору купівлі-продажу, повторного відчуження об`єкта приватизації іншій особі, а також неповернення спірних коштів спадкоємцям. За таких обставин після припинення договірних правовідносин і повторного продажу об`єкта приватизації правова підстава, на якій відповідач набув та продовжував утримувати гарантійний внесок, відпала. Отже, подальше збереження цих коштів без їх повернення особам, яким належить право вимоги, відповідає ознакам безпідставного набуття (збереження) майна, визначеним статтею 1212 Цивільного кодексу України. 
Посилання апелянта на відсутність підзаконного нормативного акта Кабінету Міністрів України, який би визначав технічний порядок здійснення відповідної виплати, не спростовує виникнення у відповідача обов`язку повернути спірні кошти. Підзаконне нормативне регулювання не може нівелювати чи обмежувати право, що вже виникло на підставі закону, чинного рішення органу місцевого самоврядування та встановлених судом обставин. Відсутність такого акта не може бути підставою для відмови у судовому захисті. 
Інший підхід призвів би до того, що право позивачів на повернення спадкового майна існувало б лише формально, без реальної можливості його реалізації, що є несумісним із принципом ефективного судового захисту та суперечить статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і статті 1 Першого протоколу до Конвенції. 
Отже, доводи апеляційної скарги про неможливість повернення спірних коштів у зв`язку з відсутністю затвердженого Кабінетом Міністрів України порядку їх повернення є безпідставними, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та підлягають відхиленню.
Посилання апелянта на рішення Вінницької міської ради від 29.03.2024 №2239 колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказане рішення не скасовує та не змінює рішення №593, а лише містить відмову у його виконанні з мотивів відсутності правових підстав для повернення коштів. Сам по собі факт прийняття рішення №2239 не припиняє права вимоги, яке виникло на підставі рішення №593, та не звільняє відповідача від обов`язку виконати власне рішення. Крім того, реалізація органом місцевого самоврядування дискреційних повноважень не є абсолютною та повинна здійснюватися у спосіб, визначений законом, із дотриманням принципів правової визначеності, належного урядування та обов`язковості виконання власних рішень. Відтак відповідач не вправі, посилаючись на дискреційні повноваження, фактично відмовитися від виконання чинного рішення, яким уже було визначено правові наслідки розірвання договору купівлі-продажу.
Щодо доводів скражника про реалізацію Вінницькою міською радою своїх дискреційних повноважень, то колегія суддів зазначає, що у спірних правовідносинах після прийняття рішення №593 у відповідача не існувало свободи розсуду щодо вирішення питання про повернення гарантійного внеску. Прийнявши рішення про його повернення спадкоємцям, відповідач прийняв на себе відповідний обов`язок, а подальші дії мали бути спрямовані виключно на його виконання, а не на повторне вирішення вже врегульованого питання.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про наявність правових підстав для задоволення позову та стягнення з Вінницької міської ради на користь позивачів спірних грошових коштів.
Щодо апеляційної скарги на додаткове рішення Господарського суду Вінницької області від 18.05.2026.
Відповідно до частин 1, 2 статті 126 ГПК України витрати на професійну правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами за умови підтвердження обсягу наданих послуг та їх вартості належними доказами. Для цілей розподілу таких витрат сторона повинна надати договір про надання правничої допомоги, документи, що підтверджують обсяг виконаних робіт, та докази їх оплати або обов`язку оплатити.
На підтвердження понесених витрат представник позивачів подав договір №№ 1,2,3,4 від 22.11.2024 про надання правничої допомоги; підписані сторонами акти приймання-передачі правничої допомоги (робіт, послуг) від 24.04.2026 до договору про надання правничої допомоги; ордер про надання правничої допомоги №1270727 від 05.02.2026, яким ОСОБА_1 уповноважила адвоката Левченка А.О. на представництво її інтересів в суді, ордер про надання правничої допомоги №1270727 від 05.02.2026, яким Ларіна В.Р. уповноважила адвоката Левченка А.О. на представництво її інтересів в суді, ордер про надання правничої допомоги №1270728 від 05.02.2026, яким Ларіна Є.Р. уповноважила адвоката Левченка А.О. на представництво її інтерісів в суді; ордер про надання правничої допомоги №1270726 від 05.02.2026, яким Ларіна О.А., яка діє як представник за законом в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 уповноважила адвоката Левченка А.О. на представництво її інтересів в суді та свідоцтво про право на зайняття вказаним адвокатом адвокатською діяльністю; платіжні інструкціі на сплату коштів про надання правничої допомоги. 
Законом України "Про адвокатуру та адвокатську дільність" передбачено, що формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар. Так, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську дільність").
Адвокатський гонорар може існувати в двох формах: фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення. Так, при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (п.28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц; п.19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписамист.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (правова позиція Верховного Суду, викладена в постановах від 13.08.2019 у справі №908/1654/18, від 12.09.2019 у справі №910/9784/18 та від 19.11.2019 у справі №5023/5587/12).
У постанові від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому уст.627 ЦК України.
У постанові від 20.11.2020 Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі №910/13071/19 звернуто увагу на те, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч.4 ст.126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положенняхстатті 627 ЦК України, принципу "pacta sunt servanda" та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому устатті 43 Конституції України.
Чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості.
Отже, у даній справі вартість правових послуг, що надаються замовникам встановлена сторонами договорів у фіксованому розмірі, який не залежить від обсягу послуг та витраченого представником позивачів часу, а отже, розмір витрат є визначеним, та становить по 4 000,00 грн для ОСОБА_1 , Ларіної Є.Р., ОСОБА_4 та 3200,00 грн - для ОСОБА_2 (загальна сум 15200,00 грн).
Проаналізувавши надані представником позивачів в обґрунтування розміру адвокатських витрат документи, здійснивши аналіз доводів заявника, а також співмірності заявленого останнім розміру витрат на правничу допомогу із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт, колегія суддів вважає, що заявлені витрати на суму 15200,00 грн є підтвердженими, співмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг (з огляду на обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду документів, їх значення для вирішення спору), відповідають критерію розумності їх розміру.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не перевірив співмірність заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу з огляду на наступне.
Так, відповідно до частин третьої, четвертої статті 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, а розмір таких витрат має бути співмірним зі складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим на їх виконання, ціною позову та значенням справи для сторони.
Як убачається з матеріалів справи, представником позивачів на підтвердження понесених витрат подано договори про надання правничої допомоги, ордер адвоката, акти приймання-передачі наданих послуг та документи, що підтверджують їх оплату. Наведені докази були досліджені судом першої інстанції та отримали належну правову оцінку.
При цьому колегія суддів враховує, що предметом розгляду у цій справі був спір щодо повернення гарантійного внеску, сплаченого під час приватизації об`єкта комунальної власності, який вимагав аналізу положень Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", норм цивільного законодавства щодо спадкування, безпідставного набуття майна, а також оцінки рішень органу місцевого самоврядування та правових наслідків їх прийняття. Отже, доводи апелянта про незначну складність справи не відповідають фактичним обставинам.
Посилання апелянта на те, що адвокатом було підготовлено лише позовну заяву та відповідь на відзив, також не можуть бути підставою для скасування додаткового рішення, оскільки обсяг професійної правничої допомоги не обмежується складанням процесуальних документів, а включає ознайомлення з матеріалами справи, аналіз нормативного регулювання та судової практики, формування правової позиції, консультування клієнта, підготовку доказової бази та представництво інтересів сторони під час судового розгляду. Тому сама по собі кількість підготовлених процесуальних документів не свідчить про неспівмірність понесених витрат.
Разом із цим колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини п`ятої статті 126 ГПК України саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, покладається обов`язок доведення їх неспівмірності. Водночас апелянт не навів жодних конкретних обставин, які б свідчили про необґрунтованість окремих складових заявлених витрат, не зазначив, які саме послуги адвоката не пов`язані з розглядом цієї справи або не були фактично надані, а також не обґрунтував, який саме розмір витрат, на його думку, відповідав би критеріям розумності та співмірності.
Більше того, апеляційна скарга не містить вимоги про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, натомість апелянт просить повністю відмовити у їх стягненні. При цьому факти укладення договорів про надання правничої допомоги, надання адвокатом відповідних послуг та їх оплати апелянтом не заперечуються.
Посилання апелянта на те, що відповідач був позбавлений можливості подати заперечення щодо заявлених витрат, не можуть бути підставою для скасування додаткового рішення, оскільки положення статті 244 ГПК України не містять імперативного припису щодо обов`язкового призначення судового засідання чи виклику учасників справи для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення. Таким чином, чинний Господарський процесуальний кодекс України не покладає на суд обов`язку призначати судове засідання для вирішення питання про розподіл судових витрат або ухвалення додаткового рішення щодо таких витрат. Проведення судового засідання у цьому випадку є процесуальною можливістю суду, а не його безумовним обов`язком.
Крім того, навіть звернувшись з апеляційною скаргою, відповідач не скористався своїм процесуальним правом належним чином, не навів конкретних розрахунків неспівмірності витрат, не обґрунтував який саме розмір витрат, на його думку, відповідав би критеріям співмірності, фактично обмежившись загальними твердженнями про їх завищеність.
Разом з тим, твердження апелянта про позбавлення його можливості подати заперечення щодо заявлених витрат спростовуються матеріалами справи, оскільки заява про ухвалення додаткового рішення була належним чином направлена відповідачу через підсистему ЄСІТС, а тому Вінницька міська рада мала всі процесуальні можливості для реалізації своїх процесуальних прав.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги мають характер припущень, не підтверджені належними та допустимими доказами, не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин та не свідчать про неправильне застосування судом норм процесуального права. Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність правових підстав для покладення на відповідача витрат на професійну правничу допомогу відповідно до статей 126, 129 та 244 Господарського процесуального кодексу України, а тому підстав для скасування додаткового рішення не вбачає.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг
Відповідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За приписами частини 1 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Водночас, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, колегія суддів виходить з того, що Європейським судом з прав людини у рішенні Суду у справі "Трофимчук проти України" №4241/03 від 28.10.2010 зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.
Натомість, доводи скаржника, викладені в апеляційних скаргах, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції. Апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, правильно встановлених судом першої інстанції.
Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на зазначене, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення та додаткове рішення Господарського суду Вінницької області ґрунтуються на матеріалах і обставинах справи, відповідають нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для їх скасування.
Розподіл судових витрат
З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржника в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Вінницької міської ради залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду Вінницької області від 23 квітня 2026 року та додаткове рішення Господарського суду Вінницької області від 18 травня 2026 року у справі №902/157/26 залишити без змін. 
3. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 13.07.2026.

Головуюча суддя Кульчій І.М. 

Суддя   Мельник О.В. 

Суддя   Гудак А.В.