ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2026 року	м. Львів	Справа № 461/4468/25 пров. № А/857/29036/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді Курильця А.Р.,
суддів Кузьмича С.М., Матковської З.М., 
з участю секретаря Майстрів Ю.І.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача Тицької О.Б.,
представника відповідача Вовк І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Офісу охорони культурної спадщини Львівської міської ради на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2026 року у справі № 461/4468/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу охорони культурної спадщини Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування припису, -

суддя в 1-й інстанції Кузан Р.І.,
час ухвалення рішення 08.04.2026 року, 11:56 год.,
місце ухвалення рішення м.Львів,
дата складання повного тексту рішення 20.04.2026 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Офісу охорони культурної спадщини Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування припису.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2026 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано припис Офісу охорони культурної спадщини Львівської міської ради про усунення порушень вимог законодавства про охорону культурної спадщини від 14.05.2025 № 0004/П0979.
Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову про відмову в задоволенні позову повністю, а їхній зустрічний позов задовольнити.
Апеляційну скаргу обґрунтовують тим, що 19.06.2001 на засіданні міжвідомчої комісії розглядали заяву гр. ОСОБА_1 про надання дозволу на влаштування дверного прорізу на місці віконного та продовження робіт з перепланування кв. АДРЕСА_1 , що знаходиться у його власності. За результатами розгляду звернення позивача прийнято рішення про наявність технічної можливості влаштувати дверний проріз на місці існуючого віконного та провести перепланування квартири під офіс згідно з поданими проектними пропозиціями. Вказані висновки затверджені розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 22.06.2001 № 610 «Про затвердження висновку міжвідомчої комісії гр. ОСОБА_1 ». Розпорядженням зобов`язано гр. ОСОБА_1 отримати в Головному управлінні архітектури і містобудування вихідні дані на проектування; розробити в спеціалізованій проектній організації проектну документацію на будівництво і погодити її у встановленому порядку з Головним управлінням архітектури і містобудування протягом 3-ох місяців з дня прийняття даного розпорядження; отримати дозвіл на виконання будівельних робіт в міській інспекції Держархбудконтролю протягом 3-ох місяців з дня прийняття розпорядження; роботи виконати протягом 2-ох років з дня прийняття даного розпорядження, закінчене будівництво здати в експлуатацію у встановленому порядку. На виконання цього розпорядження Головне управління архітектури і містобудування Львівської міської ради погодило проект перепланування нежитлових приміщень на вул. Городоцькій, 56 у м. Львові під офіс з влаштуванням входу на місці існуючого віконного отвору. Управлінням враховано, що проект погоджено управлінням охорони історичного середовища Львівської міської ради. До розпорядження, окрім іншого, долучено проектні пропозиції «Перепрофілювання житлових приміщень під приміщення офісу ПП «Лад» на вул. Городоцькій, 56 у м. Львові». На підставі згаданого розпорядження НВФ «КОРА» розроблено проект перепланування нежитлових приміщень на вул. Городоцькій, 56 під офіс з влаштуванням входу на місці існуючого вікна. 10.08.2001 згаданий проект було погоджено Головним управлінням архітектури і містобудування (№ 1610/1714). При цьому у погодженні вказано, що будинок АДРЕСА_2 відноситься до цінної забудови міста, знаходиться в історико-культурній заповідній території. До погодження № 1610/1714 долучено робочу документацію «Перепланування житлових приміщень під приміщення офісу на вул. Городоцькій, 56 у м. Львові» (розроблений НВФ «КОРА»). Специфікація вхідних дверей у робочій документації вказана на аркуші 1.2. і позначена абревіатурою ДН 21-13, ДГ 21-9, ДГ 21-7. Відповідно до чинного станом на 2001 рік ДСТУ Б В.2.6-24-2001 (ГОСТ 24700-99) «Блоки віконні дерев`яні зі склопакетами» та ін., абревіатура ДН означала, що двері виготовлені з деревини (дерев`яні, зовнішні). Аналогічно й паспортом кольорового опорядження фасаду, погодженим Головним управлінням архітектури та містобудування та управлінням охорони історичного середовища, передбачено встановлення дерев`яних дверей та не передбачено ролет. Дозвіл інспекції державного архітектурно-будівельного контролю № 378/01 від 26.09.2001, виданий ОСОБА_1 на виконання будівельних робіт з перепланування нежитлових приміщень на АДРЕСА_2 під офіс та влаштування входу на місці існуючого вікна був дійсним до 31.12.2001. Проте, декларація про готовність об`єкта до експлуатації зареєстрована 25.06.2011, а тому не може вважатись належним і достатнім доказом того, що на момент виконання будівельних робіт у 2001 році позивачем було дотримано усіх законодавчих вимог під час здійснення реконструкції пам`ятки культурної спадщини. Окрім того, з метою належного обліку об`єкта культурної спадщини – пам`ятки місцевого значення (охоронний № 4287-Лв) на АДРЕСА_2 , провідним спеціалістом – архітектором відділу охорони та використання об`єктів культурної спадщини Офісу охорони культурної спадщини ОСОБА_2 09.05.2025 складено акт візуального обстеження. За результатами проведеного обстеження, згідно з вимогами п. 12.10., видано припис про усунення порушень вимог законодавства про охорону культурної спадщини від 14.05.2025 № 0004/П0979. Зокрема, виявлені порушення: встановлено ролети, пластикове дверне заповнення у будинку – пам`ятці культурної спадщини.
Представник відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, просить рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2026 року скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.
Позивач та його представник в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечили, просять рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2026 року залишити без змін. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав, а саме.
ОСОБА_1 є власником кв. АДРЕСА_1 .
Розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №610 від 22.06.2001 надано дозвіл ОСОБА_1 на влаштування дверного прорізу на місці віконного та продовження робіт з перепланування у кв. АДРЕСА_1 . Крім цього, зобов`язано ОСОБА_1 :
- отримати в Головному управлінні архітектури і містобудування вихідні дані на проектування;
- розробити в спеціалізованій проектній організації проектну документацію на будівництво і погодити її у встановленому порядку з Головним управлінням архітектури і містобудування протягом 3-х місяців з дня прийняття даного розпорядження;
- отримати дозвіл на виконання будівельних робіт в міській інспекції Держархбудконтролю протягом 3-х місяців з дня прийняття даного розпорядження»
- роботи виконати протягом 2-х років з дня прийняття даного розпорядження, закінчене будівництво здати в експлуатацію у встановленому порядку.
На виконання цього розпорядження позивачем виготовлено та погоджено у встановленому законодавством порядку в Головному управлінні архітектури та містобудування Проект перепланування нежитлових приміщень на АДРЕСА_2 під офіс з влаштуванням входу на місці існуючого вікна.
Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю 29.09.2001 надано позивачу дозвіл № 378/01 на виконання будівельних робіт з перепланування нежитлових приміщень на АДРЕСА_2 під офіс та влаштування входу на місці існуючого вікна.
Після проведення будівельних робіт з перепланування належного позивачу нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 під офіс, Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області 25.06.2011 зареєстровано декларацію про готовність об?єкта до експлуатації. В розділі 12 Декларації про готовність об`єкта до експлуатації позивачем відображено техніко-економічні показники об`єкта, зокрема вказано матеріал виготовлення вхідних дверей та вікна – металопластикові.
Управлінням охорони історичного середовища Львівської міської ради 17.08.2011 складено облікову картку та паспорт пам`ятки архітектури та містобудування – будівлі по АДРЕСА_2 (охоронний № пам`ятки 1383).
Крім цього, 17.08.2011 представниками Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради за участю ОСОБА_1 проведено візуальний огляд та складено акт технічного стану пам`ятки – житлового будинку кінця ХІХ ст., охоронний №1383. В акті, серед іншого, зафіксовано факт встановлення позивачем металопластикових вхідних дверей та вікна в належному йому приміщенні. До акту долучено матеріали фотофіксації.
Суд також встановив, що 30.08.2011 між Управлінням охорони історичного середовища Львівської міської ради та ОСОБА_1 укладений Охоронний договір №190/1 на пам?ятку культурної спадщини, за умовами якого Користувач (власник) – ОСОБА_1 бере на себе зобов`язання щодо охорони житлового будинку кін.XIX ст., пам`ятки архітектури місцевого значення, розташованого на АДРЕСА_2 .
Згідно з п.13 Охоронного договору позивач з метою збереження пам`ятки та створення належних умов для її використання зобов`язаний, зокрема, перед проведенням в належному йому приміщенні ремонтних, реставраційних, консерваційних, реабілітаційних робіт, пристосування пам`ятки, провести необхідні науково-дослідні роботи. Ремонтно-реставраційні роботи проводити згідно з проектною документацією, виготовленої на підставі реставраційного завдання та погодженої у встановленому законом порядку. Погоджувати у встановленому законом порядку встановлення технічних елементів, вивісок на фасадах будинку.
Позивач також взяв на себе зобов`язання до 05.05.2012 впорядкувати дверне та віконне заповнення відносно стилевих ознак будинку, згідно з погодженими робочими кресленнями у встановленому законом порядку. У випадку необхідності проведення заміни віконного та дверного заповнення керуватись рішенням виконкому Львівської міської ради від 31.08.2007 №643 «Про впорядкування заміни та встановлення віконних і дверних заповнень фасадів на території історичного ареалу». Реставрацію віконних заповнень (у випадку необхідності заміну) проводити з обов`язковим збереженням характеру членування, матеріалу, кольору, місця розташування відносно площини фасаду.
Посадовими особами відповідача 09.09.2011 складено відносно ОСОБА_1 протокол про адміністративне правопорушення щодо проведення ремонтних робіт по заміні дверного та віконного заповнення на пам`ятці культурної спадщини без письмового дозволу, на підставі якого адміністративною комісією Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради 31.10.2011 винесено постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.92 КУпАП.
Постановою Залізничного районного суду м.Львова від 14.03.2012 у справі №2-а-2275/11 вказана постанова у справі про адміністративне правопорушення відносно позивача визнана протиправною та скасована, а адміністративне провадження по цьому факту щодо ОСОБА_3 - закрите.
Зі змісту вказаних документів випливає, що металопластикові вхідні двері та вікно в належному позивачу нежитловому приміщенні в будинку №56 по вул. Городоцькій у м.Львові встановлені ним ще до укладення в 2011 році Охоронного договору №190/1.
З метою належного обліку об`єкта культурної спадщини – пам`ятки місцевого значення на вул. Городоцькій, 56 у м. Львові, провідним спеціалістом – архітектором відділу охорони та використання об`єктів культурної спадщини Офісу охорони культурної спадщини ОСОБА_2 09.05.2025 складено акт візуального обстеження.
В цьому акті посадовою особою відповідача вказано, що позивач не дотримався вимог ст.24, 27 Закону України про охорону культурної спадщини» та п.3.5.3 рішення Львівської міської ради №952 від 19.10.2022 «Про порядок утримання фасадів будівель і споруд на території історичного ареалу м.Львова та будівель і споруд, що є об`єктами культурної спадщини поза межами історичного ареалу м.Львова», а саме встановлено металопластикове дверне заповнення, встановлено зовнішні ролети.
Відповідно до ст.ст. 3, 6, 30 Закону України «Про охорону культурної спадщини» відповідачем видано припис про усунення порушень вимог законодавства про охорону культурної спадщини від 14.05.2025 № 0004/П0979.
В приписі зазначено, що за результатами проведеного обстеження виявлено порушення, а саме: позивачем встановлено ролети, пластикове дверне заповнення у будинку – пам`ятці культурної спадщини.
Відповідно до п. 1 Припису відповідач зобов`язав ОСОБА_1 в термін до 10.06.2025 вжити наступні заходи: «Демонтувати зовнішні ролети. Пластикові дверне заповнення замінити на дерев?яне відносно стилевих ознак будинку. Технологію монтажу нових дерев`яних дверей, членування, профіль та колір узгодити з офісом охорони культурної спадщини та здійснити у відповідності до погодженого паспорту опорядження фасаду».
Не погоджуючись з таким приписом позивач звернувся до суду з цим позовом.
Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що в оскаржуваному приписі відповідач не вказав, коли саме позивачем встановлено ролети, пластикове дверне заповнення в кв. АДРЕСА_1 , зокрема до чи після занесення такого будинку до Державного реєстру нерухомих пам`яток України та за яких обставин. Не вказано також, що такі порушення допущено ОСОБА_1 після укладення Охоронного договору №190/1. Водночас, наявні в матеріалах справи письмові докази свідчать, що такі роботи проведені до 2011 року, тобто до укладення Охоронного договору та внесення будинку до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.
Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх помилковими, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 54 Конституції України культурна спадщина охороняється законом; держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність. Згідно зі статтею 66 Конституції України кожен зобов`язаний не заподіювати шкоди природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки.
19 вересня 2013 року Верховна Рада України ратифікувала Рамкову конвенцію Ради Європи про значення культурної спадщини для суспільства, підписану Україною 31 жовтня 2007 року, шляхом прийняття Закону України № 581-VII.
Відповідно до преамбули до Рамкової конвенції Ради Європи про значення культурної спадщини для суспільства Сторони цієї Конвенції, у тому числі й Україна, наголошуючи, зокрема, на значенні й потенціалі розумного використання культурної спадщини як ресурсу сталого розвитку та якості життя в постійно мінливому суспільстві, посилаючись на різні документи Ради Європи, особливо на Європейську культурну конвенцію (1954 року), Конвенцію про охорону архітектурної спадщини Європи (1985 року), Європейську конвенцію про охорону археологічної спадщини (переглянуту) (1992 року) та Європейську ландшафтну конвенцію (2000 року), домовилась: визнавати індивідуальну та колективну відповідальність стосовно культурної спадщини; наголошувати на тому, що збереження культурної спадщини та її стале використання спрямовані на розвиток людського потенціалу та якості життя; уживати необхідних заходів для застосування положень Конвенції щодо:
- ролі культурної спадщини у створенні мирного та демократичного суспільства, а також у процесах сталого розвитку культурного різноманіття та сприяння йому;
- найліпшої ефективної реалізації повноважень усіх відповідних громадських, інституційних та приватних учасників (пункти «b», «c», «d» статті 1 Конвенції).
Сторони Конвенції зобов`язуються, зокрема: визнавати громадський інтерес до культурної спадщини відповідно до її значення для суспільства; підвищувати цінність культурної спадщини через її виявлення, вивчення, тлумачення, захист, збереження та представлення; сприяти захистові культурної спадщини як важливого фактору для спільних цілей сталого розвитку, культурного різноманіття й сучасної творчості; визнавати цінність культурної спадщини, яка знаходиться на територіях під їхньою юрисдикцією, незалежно від її походження; розробляти інтегровані стратегії для сприяння виконанню положень цієї Конвенції ( пункти «a», «b», «e», «f», «g» статтею 5 Рамкової конвенції Ради Європи про значення культурної спадщини для суспільства).
Аналогічні зобов`язання передбачені статтею 4 Конвенції про охорону всесвітньої культурної і природної спадщини (ратифікованої Указом Президії Верховної Ради № 6673-XI (6673-11) від 4 жовтня 1988 року), відповідно до якої кожна держава - сторона цієї Конвенції визнає, що зобов`язання забезпечувати виявлення, охорону, збереження, популяризацію й передачу майбутнім поколінням культурної і природної спадщини, що зазначена у статтях 1 і 2, яка перебуває на її території, покладається насамперед на неї. З цією метою вона прагне діяти як власними зусиллями, максимально використовуючи наявні ресурси, так і, за необхідності, використовувати міжнародну допомогу і співробітництво, якими вона може користуватися, зокрема, у фінансовому, художньому, науковому й технічному відношеннях.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово звертав увагу на те, що збереження об`єктів культурної спадщини, їх охорона, яка полягає, у тому числі, у запобіганні їх руйнуванню або заподіянню шкоди, зокрема у результаті здійснення несанкціонованої господарської діяльності, забезпеченні захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь, є одним із пріоритетних і головних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування (постанови від 31.01.2023 у справі №640/8728/21, від 12.12.2023 у справі №380/13557/21 та інші).
Відповідно до ч. 3 статті 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011р. №3038-VI, для населених пунктів, занесених до Списку історичних населених місць України, в межах визначених історичних ареалів у складі генерального плану населеного пункту визначаються режими регулювання забудови та розробляється історико-архітектурний опорний план, в якому зазначається інформація про об`єкти культурної спадщини.
Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини регулюються Законом України від 08.06.2000 № 1805-III «Про охорону культурної спадщини» (далі - Закон № 1805-III) з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь.
Згідно з частиною першою статті 17 Закону № 1805-III пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Право власності на пам`ятку, однак, не є абсолютним. Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 319 Цивільного кодексу України власність зобов`язує; власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
Частиною першою статті 22 Закону № 1805-III встановлено, що пам`ятки, їхні частини, пов`язане з ними рухоме та нерухоме майно забороняється зносити, змінювати, замінювати, переміщувати (переносити) на інші місця.
За змістом частин першої, другої статті 24 Закону № 1805-III власник або уповноважений ним орган, користувач зобов`язані утримувати пам`ятку в належному стані, своєчасно провадити ремонт, захищати від пошкодження, руйнування або знищення відповідно до цього Закону та охоронного договору. Використання пам`ятки повинно здійснюватися відповідно до режимів використання у спосіб, що потребує якнайменших змін і доповнень пам`ятки та забезпечує збереження її матеріальної автентичності, просторової композиції, а також елементів обладнання, упорядження, оздоби тощо.
Відповідно до статті 26 Закону № 1805-III консервація, реставрація, реабілітація, музеєфікація, ремонт, пристосування пам`яток місцевого значення здійснюються за наявності письмового дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини на підставі погодженої з ним науково-проектної документації. Отже, будь-яке втручання у пам`ятку, у тому числі проведення перепланування квартири, є можливим виключно з дотриманням установленого Законом дозвільного порядку.
Статтею 29 Закону № 1805-III визначено, що на фізичну або юридичну особу, діяльність якої негативно позначається на стані пам`ятки (створює загрозу знищення, руйнування, пошкодження, спотворення пам`ятки), покладається обов`язок вжити заходів, погоджених з відповідним органом охорони культурної спадщини, для запобігання такій загрозі та підтримання пам`ятки в належному стані за власні кошти.
Згідно з частиною третьою статті 47 Закону № 1805-III юридичні і фізичні особи, які завдали шкоди пам`яткам, їхнім територіям (у тому числі незаконним будівництвом), зобов`язані відновити пам`ятки та їхні території, а якщо відновлення неможливе - відшкодувати шкоду відповідно до закону. Передбачений цією нормою обов`язок осіб, які завдали шкоди пам`яткам, їх відновити є складовою процесу відшкодування шкоди (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 05.10.2022 у справі № 759/20550/18).
Відповідно до статті 30 Закону № 1805-III органи охорони культурної спадщини зобов`язані заборонити будь-яку діяльність юридичних або фізичних осіб, що створює загрозу пам`ятці або порушує законодавство у сфері охорони культурної спадщини; приписи органів охорони культурної спадщини є обов`язковими для виконання всіма юридичними і фізичними особами.
Колегією суддів достовірно встановлено, що 30.08.2011 між Управлінням охорони історичного середовища Львівської міської ради та ОСОБА_1 укладений Охоронний договір №190/1 на пам?ятку культурної спадщини, за умовами якого Користувач (власник) – ОСОБА_1 бере на себе зобов`язання щодо охорони житлового будинку кін.XIX ст., пам`ятки архітектури місцевого значення, розташованого на АДРЕСА_2 .
Згідно з п.13 Охоронного договору позивач з метою збереження пам`ятки та створення належних умов для її використання зобов`язаний, зокрема, перед проведенням в належному йому приміщенні ремонтних, реставраційних, консерваційних, реабілітаційних робіт, пристосування пам`ятки, провести необхідні науково-дослідні роботи. Ремонтно-реставраційні роботи проводити згідно з проектною документацією, виготовленої на підставі реставраційного завдання та погодженої у встановленому законом порядку. Погоджувати у встановленому законом порядку встановлення технічних елементів, вивісок на фасадах будинку.
Позивач також взяв на себе зобов`язання до 05.05.2012 впорядкувати дверне та віконне заповнення відносно стилевих ознак будинку, згідно з погодженими робочими кресленнями у встановленому законом порядку. У випадку необхідності проведення заміни віконного та дверного заповнення керуватись рішенням виконкому Львівської міської ради від 31.08.2007 №643 «Про впорядкування заміни та встановлення віконних і дверних заповнень фасадів на території історичного ареалу». Реставрацію віконних заповнень (у випадку необхідності заміну) проводити з обов`язковим збереженням характеру членування, матеріалу, кольору, місця розташування відносно площини фасаду.
Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч. 2, 4, ст. 24 Закону України «Про охорону культурної спадщини», полягає у порушенні режиму використання пам`ятки культурної спадщини, яке має триваючий характер. 
Таке порушення має місце незалежно від того, коли саме були здійснені зміни. Факт наявності заміни ролети, дерев`яного дверного заповнення на металопластикове, розташованих в об`єкті культурної спадщини, свідчить про існуюче порушення режиму використання пам`ятки на момент виявлення цього порушення органом охорони культурної спадщини. 
У постанові Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 804/401/17 суд роз`яснив, що триваюче правопорушення - це проступок, пов`язаний з тривалим, неперервним невиконанням обов`язків, передбачених законом. Тобто, триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності). Ці дії безперервно порушують закон протягом якогось часу. Іноді такий стан продовжується значний час і увесь час винний безперервно вчиняє правопорушення у вигляді невиконання покладених на нього обов`язків. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку усунення стану за якого об`єктивно існує цей обов`язок, виконанням обов`язку відповідним суб`єктом або припиненням дії відповідної норми закону. Отже, триваючим визнається таке правопорушення, яке характеризується безперервним невиконанням або неналежним виконанням обов`язків, покладених на особу законом. 
Правопорушення за ч,2,4 ст. 24 Закону України «Про охорону культурної спадщини» у даній справі має триваючий характер, оскільки обов`язок власника забезпечувати збереження пам`ятки культурної спадщини (вул. Городоцька, 56/1) є постійним, безстроковим і не обмежений конкретним моментом часу, а невжиття заходів щодо збереження пам`ятки не є одноразовою бездіяльністю, а становить тривалий протиправний стан, який продовжується безперервно до моменту його виявлення компетентним органом. 
Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність встановлення точного моменту вчинення відповідних дій як умови наявності правопорушення у сфері охорони культурної спадщини, тоді як у випадку триваючого правопорушення вирішальним є не момент його початку, а факт його існування на час виявлення та припинення компетентним органом. 
Колегія суддів зазначає, що у приписі чітко визначено комплекс заходів, необхідних для усунення виявлених порушень, а саме: до 10 червня 2025 року зобов`язано демонтувати зовнішні ролети, замінити пластикове дверне заповнення на дерев`яне з урахуванням стилевих ознак будинку, а також погодити з Офісом охорони культурної спадщини технологію монтажу, членування, профіль та колір нових дерев`яних дверей із подальшим виконанням робіт відповідно до погодженого паспорта опорядження фасаду. 
Таким чином, припис містить не лише загальну вимогу щодо усунення порушень, а й конкретизований алгоритм дій, який забезпечує відновлення об`єкта культурної спадщини до стану, що відповідає вимогам чинного законодавства та режиму його використання. Визначені заходи є прямо пов`язаними з характером виявлених порушень і випливають із необхідності відновлення автентичних архітектурних елементів об`єкта, що перебуває під охороною. 
Акт візуального обстеження, затверджений у редакції Додатку 7 до Наказу Міністерства культури та інформаційної політики № 158 від 01.03.2024 (зі змінами, внесеними Наказом № 244 від 28.03.2024), не містить вимоги щодо обов`язкового складання такого акта у присутності власника (користувача) об`єкта культурної спадщини. Також чинним законодавством не встановлено обов`язку щодо обов`язкового направлення або вручення такого акта адресату як умови його чинності чи допустимості як доказу. Доводи суду першої інстанції про те, що в акті візуального обстеження від 09.05.2025 не зазначено, що порушення вимог законодавства допущено саме позивачем, є необґрунтованими, оскільки метою такого акта є фіксація фактичного стану об`єкта культурної спадщини, а не встановлення суб`єкта вчинення порушення . Відтак суд першої інстанції помилково ототожнив встановлення факту порушення режиму використання пам`ятки з необхідністю доведення безпосереднього вчинення позивачем робіт із заміни елементів об`єкта. Натомість законодавство у сфері охорони культурної спадщини передбачає обов`язок власника забезпечувати збереження пам`ятки та дотримання режиму її використання, а відповідальність настає за сам факт існування порушеного стану, який має триваючий характер
У постанові Верховного Суду від 22.06.2023 у справі № 1.380.2019.001115 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, розглядаючи аналогічний за змістом спір щодо самочинного влаштування конструкцій на будинку - пам`ятці архітектури у м. Львові, вказав, що нове будівництво, реконструкція, реставрація, ремонт пам`ятки можуть здійснюватися виключно з отриманням необхідної дозвільної документації, а власник не вправі на власний розсуд здійснювати ремонт, переобладнання, прибудови тощо, які стосуються пам`ятки архітектури. З огляду на особливий правовий статус будинку як об`єкта культурної спадщини та вимоги законодавства у цій сфері щодо його охорони та збереження Верховний Суд визнав правомірним задоволення позову органу місцевого самоврядування про зобов`язання власника привести об`єкт до попереднього стану шляхом демонтажу самовільно влаштованих конструкцій.
Суд також враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 09.09.2025 у справі № 440/10514/23, згідно з якою власники пам`яток архітектури відповідно до частини четвертої статті 23 Закону № 1805-III зобов`язані виконувати встановлені законом вимоги щодо збереження, утримання та використання таких об`єктів, у тому числі підтримувати їх у належному стані, незалежно від факту укладення охоронного договору. Тобто обов`язок власника пам`ятки забезпечувати її збереження та автентичність є самостійним і випливає безпосередньо із закону.
Таким чином, оскаржуваний припис Офісу охорони культурної спадщини Львівської міської ради є таким, що прийнятий у межах наданих законом повноважень, у встановленій формі та з дотриманням вимог Закону України «Про адміністративну процедуру» щодо структури, змісту та мотивування адміністративного акта. Встановлені в ході візуального обстеження фактичні обставини об`єктивно свідчать про наявність триваючого порушення режиму використання об`єкта культурної спадщини та обґрунтовують необхідність застосування заходів реагування, спрямованих на його усунення.
Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Відповідно до п.4 ч.1, ч.2 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Переглянувши рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення через неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Офісу охорони культурної спадщини Львівської міської ради задовольнити.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2026 року у справі №461/4468/25 – скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити..
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	А. Р. Курилець 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	З. М. Матковська  	
Повне судове рішення складено 08 липня 2026 року.