ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

23 липня 2026 року | | справа № 932/7668/26 2-а/932/120/26

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді Баранник Н.П.,
суддів: Шлай А.В., Щербака А.А., 
за участю секретаря судового засідання: Тарантюк А.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Дніпра від 19 червня 2026 року у справі №932/7668/26 (2-а/932/120/26) (суддя Малінов О.С.) за адміністративним позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі України,

ВСТАНОВИВ:
Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (далі - позивач) звернулося до суду з позовом про затримання ОСОБА_1 (далі - відповідач) та поміщення його до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні строком на шість місяців, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України.
В обґрунтування позову зазначено, що рішення № 1201130100019497 ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 29.09.2025 про примусове повернення до країн походження або третьої країни відповідачем не виконано та ним не оскаржувалось. Відповідач територію України не покинув, ухилився від виїзду з України, чим порушив правила перебування іноземців на території України, перейшов на нелегальне становище, втратив підстави для подальшого перебування та ухиляється від виїзду з України. Реалізуючи положення частини 1 статті 30 Закону № 3773-VI, щодо відповідача винесено рішення № 1231100100000858 про примусове видворення з України від 17.06.2026 року.
Позивач наполягав, що існують обґрунтовані підстави вважати, що відповідач перешкоджатиме проведенню процедури видворення, а також існує ризик його втечі. Відсутність документу, що дає право на виїзд з України, також є підставою для звернення до суду з позовом про застосування судом до іноземця заходів затримання.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Дніпра від 19 червня 2026 року позов позивача задоволено частково, судом затримано та поміщено до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, уродженця Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 4 (чотири) місяці, рахуючи з 17 червня 2026 року до 17 жовтня 2026 року, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України.
Відповідач через свого представника адвоката подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. В скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Також просив, у разі наявності підстав, застосувати до ОСОБА_3 альтернативний захід у вигляді застави згідно п.4 ч.1 ст. 289 КАС України. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом не наведено доказів, які б свідчили про ризик втечі відповідача, чи підтверджували його намір ухилитися від видворення. Не наведено на думку скаржника судом і мотивів, чому не можуть бути застосовані менш суворі заходи до відповідача аніж його затримання. Відповідач проживав на території України на законних підставах понад 20 років, маючи дозвіл на імміграцію та посвідку на постійне проживання, видані у 2005 році. Судом не досліджено родинні відносини відповідача, його майновий стан, соціальні зв`язки та інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору. 
Представником позивача було подано письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідача. У відзиві стверджує, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи та прийняв законне і обґрунтоване рішення, а тому підстави для його скасування відсутні.
В судовому засіданні представник відповідача просив апеляційну скаргу задовольнити, оскаржене рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог.
Представник позивача просив скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідач у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.
Заслухавши представників сторін, відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
З матеріалів справи встановлено, що уродженець Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспортний документ НОМЕР_1 (на даний час особа має статус особи без громадянства), перебував на території України з 2012 року. В останнє, він здійснив в`їзд на територію України 30.10.2024 через КПП «Маяки-Удобне» у приватних справах та з того часу з України не виїжджав, про що свідчить витяг з системи «Аркан».
ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 був документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 та дозволом на імміграцію від 29.07.2005. 
18.09.2025 до ГУ ДМС у Дніпропетровській області надійшло подання УСР ДСР НПУ в Дніпропетровській області про відкликання рішення про надання дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання стосовно відповідача з підстав, передбачених пунктами 2, 3 статті 12 Закону України «Про імміграцію» (дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України).
29.09.2025 рішенням ГУ ДМС у Дніпропетровській області № 101 відкликано дозвіл відповідачу на імміграцію в Україну на підставі пунктів 2, 3 статті 12 Закону України «Про імміграцію» (дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України). 
29.09.2025 рішенням ГУ ДМС у Дніпропетровській області № 88 відкликано посвідку на постійне проживання № НОМЕР_2 , видану на ім`я ОСОБА_3 , на підставі підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 р. № 321 (відкликання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України “Про імміграцію”). 
29.09.2025 уповноваженою особою Відділу ГУ ДМС у Дніпропетровській області стосовно відповідача прийнято рішення №1201130100019497 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яким останнього зобов`язано залишити територію України у термін до 28.10.2025.
Рішення № 1201130100019497 від 29.09.2025 про примусове повернення до країни походження або третьої країни не виконано та не було оскаржене відповідачем.
Відповідач ухилився від виїзду з України, чим порушив правила перебування іноземців на території України.
17.06.2026 до ГУ ДМС у Дніпропетровській області надійшло подання УСР ДСР НПУ в Дніпропетровській області про прийняття рішення про примусове видворення відповідача з території України, відповідно до вимог статті 30 Закону № 3773-VI.
Протоколом про адміністративне затримання № МДН 000242 від 17.06.2026 відповідача затримано на підставі частини 2 статті 263 КУпАП (на 72 год.).
За фактом порушення міграційного законодавства уповноваженими службовими особами Відділу № 8 у м. Кривому Розі ГУ ДМС у Дніпропетровській області відносно відповідача складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН № 008109 від 17.06.2026, яким зафіксовано порушення законодавства, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст.203 КУпАП.
За результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення винесено постанову серії ПН МДН № 008098 від 17.06.2026, якою на уродженця Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу розміром 3400 (три тисячі чотириста) грн. 00 коп.
Реалізуючи положення частини 1 статті 30 Закону № 3773-VI, щодо відповідача винесено рішення № 1231100100000858 про примусове видворення з України від 17.06.2026 року.
Судом також встановлено, що із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач не звертався. Інформація щодо визнання відповідача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, відносно останнього відсутня.
Приймаючи до уваги, що відповідач не є особою, яка потребує додаткового захисту, підстави вважати, що відповідач підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" відсутні, та зважаючи на те, що відповідач на даний час незаконно, за відсутності відповідних правових підстав перебуває в Україні, не має документа, що дає право на виїзд з України, суд першої інстанції дійшов висновку, шо відповідач ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення, та існує ризик його втечі, задовольнив позов частково. Суд врахував, що відповідач не був обізнаний про наявність прийнятих відносно нього рішень про анулювання посвідки на постійне проживання в Україні та інших дозвільних документів, та має намір оскаржити їх у встановленому законом порядку, тому ОСОБА_1 визначив строк затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні терміном у 4 (чотири) місяці.
Суд апеляційної інстанції визнає приведений висновок обґрунтованим, з огляду на наступне.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України від 22 вересня 2011 року №3773-VI "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (далі - Закон №3773-VI).
Частиною першою статті 26 Закону №3773-VI встановлено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції) . У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Згідно з частиною восьмою статті 26 Закону №3773-VI, примусове повернення не може бути застосовано до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону).
Абзацом першим частини першої статті 30 Закону №3773-VI визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції) може приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.
За положеннями частини третьою статті 30 Закону №3773-VI, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції) на підставі відповідного рішення суду має право розміщувати іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.
Як встановлено частиною четвертою статті 30 Закону №3773-VI, іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.
У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.
Частиною першою статті 289 КАС України, яка встановлює особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства, в редакції, чинній на час подання цього позову, передбачено, що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:
1) затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України;
2) затримання з метою забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;
3) взяття на поруки підприємством, установою чи організацією;
4) зобов`язання внести заставу.
Відповідно до частини одинадцятої статті 289 КАС України, строк затримання іноземців та осіб без громадянства у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, такий строк може бути продовжено, але загальний строк затримання не повинен перевищувати вісімнадцять місяців.
Частиною тринадцятою статті 289 КАС України передбачено, що умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:
1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його (її) ідентифікації;
2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.
Виходячи з наведених норм процесуального права, підставою для застосування судом до іноземця або особи без громадянства такого заходу, як затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України, є:
1) ймовірність того, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 
2) якщо існує ризик його втечі; 
3) у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України.
Позивач підтвердив, що 29.06.2026 року з Посольства країни походження відповідача було отримано інформацію про належність відповідача до громадянства Азербайджанської Республіки.
Матеріалами справи підтверджено та не спростовано відповідачем факт того, що після відкликання рішення про надання дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, він проживав на території України без документів на право проживання в Україні. На даний час уродженець Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 незаконно перебуває на території України, ним не вчинено дій з легалізації на території України, а тому є обґрунтовані підстави вважати, що відповідач перешкоджатиме проведенню процедури видворення, а також, існує ризик його втечі.
З матеріалів справи вбачається, що відносно відповідача неодноразово складалися протоколи про адміністративне правопорушення, його притягали до адміністративної відповідальності поза межами міграційного законодавства, накладені штрафи відповідачем не сплачувалися. Компетентним органом надана інформація про загрозу з боку відповідача національній безпеці: подання УСР ДСР НПУ в Дніпропетровській області від 18.09.2025; подання УСР ДСР НПУ в Дніпропетровській області від 17.06.2026.
Суд зауважує, що на час апеляційного перегляду справи відсутні докази оскарження відповідачем рішення про його примусове видворення.
Щодо доводів скаржника про не дослідження судом родинних відносин відповідача, його майнового стану, соціальних зв`язків. Колегія суддів звертає увагу, що з боку відповідача такої інформації суду не надавалося. В матеріалах справи лише наявні копії документів ОСОБА_4 (за твердженням відповідача його матері) та доказ на підтвердження придбання нею квартири. Проте, документи, які б підтверджували родинні зв`язки відповідача з даною особою, суду не надано. Не було надано представником відповідача і інформації стосовно майнового стану відповідача та, відповідно, можливості внесення застави. 
Відтак, оскільки у відповідача, як особи, відносно якої прийнято рішення про примусове видворення, відсутній документ, що дає право на виїзд з України, наявні передбачені вимогами законодавства підстави для затримання відповідача із поміщенням в ПТПІ з метою ідентифікації особи та забезпечення видворення за межі території України.
Щодо вимоги в скарзі про можливість внесення відповідачем застави, то жодних доказів на підтвердження цього суду надано не було.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення. 
Рішення суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись ст.289, п.1 ч.1 ст.315, ч.1 ст.316, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Дніпра від 19 червня 2026 року у справі № 932/7668/26 (2-а/932/120/26) - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий - суддя Н.П. Баранник 

суддя А.В. Шлай 

суддя А.А. Щербак