Справа № 204/4037/26
Провадження № 2/204/3381/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(з а о ч н е)

22 липня 2026 року м. Дніпро

Чечелівський районний суду міста Дніпра, у складі: 
головуючого – судді Приваліхіної А.І.,
за участю секретаря судового засідання – Єрмак Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за спільним позовом ОСОБА_1 до Хлібодарівської сільської територіальної громади про визнання права власності, -
У С Т А Н О В И В:
13 квітня 2026 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду, із позовом до відповідача Хлібодарівської сільської територіальної громади, із вимогами про визнання права власності (а. с. 1-2 та на звороті).
В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що він на підставі свідоцтва про право власності від 02 серпня 1988 року, є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Вказує, що 02 серпня 1988 року на підставі вказаного свідоцтва, БТІ м. Волновахи було зареєстровано право власності позивача у реєстровій книзі за № 81. Разом з тим зазначає, що відомості про право власності на будинок не були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тому він звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Карлівської міської ради із відповідною заявою про реєстрацію за ним права власності на вказаний будинок. Натомість, рішенням від 06 березня 2026 року № 83617029 державного реєстратора йому було відмовлено у проведенні реєстраційних дій, зокрема з тих підстав, що неможливо отримати інформацію від Волноваського БТІ про підтвердження факту набуття заявником права власності на спірний будинок, оскільки доступ до реєстраційних книг та справ відсутній, через те, що підприємство з 28 лютого 2022 року перебуває на тимчасово окупованій території. Враховуючи відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення невизнаного права власності на будинок, позивач вимушений звертатись з даним позовом у порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.
Ухвалою суду від 17 квітня 2026 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 16).
Недоліки, зазначені в ухвалі суду від 17 квітня 2026 року, позивачем усунуто (а. с. 19-27).
Ухвалою суду від 08 травня 2026 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін на 10 годину 26 травня 2026 року (а. с. 28), копія якої надіслана учасникам справи до відому 08 травня 2026 року за вихідним № 14332/26-вих/2/204/3381/26 (а. с. 29).
У судове засідання позивач та його представниця – адвокатка Світлик Я.В., не з`явилися, остання надала заяву про розгляд справи за їх відсутності (а. с. 48), в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі.
У судове засідання представник відповідача не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 47), причини неявки суду невідомі.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення без фіксування судового процесу технічними засобами.
Судом встановлено, що позивач, на підставі свідоцтва про право власності на колгоспний двір від 02 серпня 1988 року, яке видане на підставі рішення Волноваської районної ради № 233 від 19 серпня 1987 року (а. с. 8), є власником домоволодіння АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано у Волноваському БТІ 02 серпня 1988 року за реєстровим № 81 у інвентаризаційній справі № 81.
Відповідно до технічного паспорту на домоволодіння (а. с. 9-12), будинок АДРЕСА_1 складається з чотирьох кімнат, кухні, двох комор, двох веранд та коридору, загальною площею 81,5 кв. м, житловою площею – 49,10 км. м.
Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Карлівської міської ради Полтавської області Лисиці І.О. № 83617029 від 06 березня 2026 року, було відмовлено ОСОБА_1 у проведенні реєстраційних дій, зокрема з тих підстав, що інформація про право власності на спірне домоволодіння відсутня в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі права власності, який є його складовою частиною, а витребувати інформацію про належність житлового будинку спадкодавцю у Волноваськму БТІ є неможливим у зв`язку з тим, що дане підприємство знаходиться на тимчасово окупованій рф території України (а. с. 7 та на звороті).
Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Приписами ч. 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до вимог ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Таким чином, за приписами ст. 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою, по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.
Позивачами у спорі про визнання права власності є власники - особа, які мають право власності на майно (тобто вже стали його власниками, а не намагаються ним стати через пред`явлення позову).
Так, у роз`ясненнях, наведених у пункті 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК вказано, що власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.
Крім того, приписами ч. 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Суд звертає увагу, що приписами ч. 3 ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» визначено, що у разі утворення обласної військової адміністрації на період дії воєнного стану та протягом 30 днів після його припинення чи скасування, повноваження обласної ради здійснюють відповідні обласні військові адміністрації.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц вказано, що щоб визнати відповідача неналежним, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Також ВП ВС у вказаній постанові зазначила про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18 вказано, що суд має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Після спливу строків, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.
У постанові Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 707/2-1006/2011 вказано про те, що суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.
Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутності визначеної процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.
Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17.
Як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся до суду з позовом до Хлібодарівської сільської територіальної громади, де створена Хлібодарівської сільської військова адміністрація Волноваського району Донецької області (ЄДРПОУ 45747345), яка, в свою чергу, є самостійним органом місцевого самоврядування, а відтак Хлібодарівська сільська територіальна громада, є неналежним відповідачем у справі. Водночас, як вбачається з матеріалів справи позивачем клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем (Хлібодарівською сільською військовою адміністрацією Волноваського району Донецької області), не заявляв.
З огляду на викладене, з урахуванням того, що позивачем пред`явлено позов до відповідача Хлібодарівської сільської територіальної громади, яка є неналежним відповідачем у справі, клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем ним не заявлено, суд доходить висновку, що у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до Хлібодарівської сільської територіальної громади про визнання права власності слід відмовити у зв`язку з пред`явленням позову до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.
Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.
Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог за приписами ст. 141 ЦПК України судовий збір не відшкодовується.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 268, 280-288, 354 ЦПК України, 
У Х В А Л И В:
Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Хлібодарівської сільської територіальної громади (85766, Донецька область, Волноваський район, с. Хлібодарівка, Центральна, буд. 17; ЄДРПОУ 03331393) про визнання права власності – залишити без задоволення.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи.
Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку. 
Заочне рішення може бути переглянуте Чечелівським районним судом міста Дніпра за письмовою заявою відповідача протягом двадцяти днів зо дня отримання ним копії рішення.

Суддя А.І. Приваліхіна