справа № 278/1315/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2026 року       м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Віктора Мокрецького, за участю секретаря Анни Кривенької, розглянув цивільну справу за заявою  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, 

В С Т А Н О В И В :

І. СУТЬ СПРАВИ
ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 в якому просила стягнути з останнього на свою користь пеню за прострочення сплати аліментів за період з 01 грудня 2013 року по 02 березня 2026 року в загальній сумі 566 761,72 грн.
У обґрунтування заявленого ОСОБА_1 повідомила, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Разом з тим, Житомирський районний суд Житомирської області в цивільній справі № 278/5849/13-ц 31 січня 2014 року ухвалив рішення відповідно до якого з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належало стягувати аліменти на утримання спільних дітей сторін у розмірі по 1/8 частині всіх доходів відповідача щомісячно до досягнення ними повноліття починаючи з 23 листопада 2013 року. 
У подальшому, з метою примусового виконання зазначеного рішення суду було відкрито виконавче провадження № 42420383. Однак, попри примусовий характер виконання зазначеного рішення суду, відповідач допускав нерегулярну та неповну сплату аліментів, яка потягла за собою появу заборгованості в сумі 154 406,32 грн. Відтак, позивачка переконана, що оскільки ОСОБА_2 належним чином не виконував рішення суду, то з останнього слід стягнути пеню за несвоєчасну сплату аліментів.

ІІ. ПРОЦЕДУРА ТА КОРОТКІ ПОЗИЦІЇ СТОРІН
Ухвалою суду від 13 квітня 2026 року в цій справі відкрито загальне позовне провадження.
ОСОБА_2 , скориставшись своїм процесуальним правом, подав відзив на позовну заяву в якому проти вимог ОСОБА_1 заперечив у повному обсязі. Свою позицію відповідач обґрунтував тим, що із матеріалів справи вбачається, що роботодавцем відповідача з його заробітної плати вчасно та систематично відраховувалися аліменти на утримання спільних дітей сторін. Окрім цього, після ознайомлення із проведеним державним виконавцем розрахунком заборгованості по сплаті аліментів відповідач звернувся до вказаного виконавця за роз`ясненнями стосовно правової природи вищезгаданої заборгованості. У відповідь на вказане звернення державний виконавець повідомила, що перерахунок заборгованості був проведений нею через неврахування до первісного розрахунку видів заробітку (доходу) відповідача, отриманих через роботу за сумісництвом. Однак, ОСОБА_2 офіційно працевлаштований, а тому він не повинен нести на собі тягар неналежної роботи державного виконавця, оскільки саме на неї покладений обов`язок з`ясування обсягів та джерел доходів відповідача. Більше того, дізнавшись про проведений державним виконавцем перерахунок заборгованості по сплаті аліментів, ОСОБА_2 протягом двох місяців погасив більшу частину такого боргу, а саме 100 000 грн. Окремо ОСОБА_2 акцентує увагу й на недобросовісній поведінці ОСОБА_1 , бо остання, дізнавшись про вищевказану помилку державного виконавця та отримавши частину коштів на погашення суми заборгованості за аліментами, звернулася до суду з цим позовом та приховала факт часткового погашення ОСОБА_2 боргу. Окремо відповідачем акцентована увага суду й на завищеному розмірі пені, яку ОСОБА_1 просить стягнути з нього за наслідками розгляду цієї справи, оскільки розмір такої пені не може перевищувати розміру заборгованості по сплаті аліментів. Також ОСОБА_2 зауважив, що досі продовжує сплачувати аліменти на утримання молодшого сина ОСОБА_5 , а також має сплачувати аліменти на утримання повнолітніх ОСОБА_3 й ОСОБА_4 , тобто несе значний матеріальний тягар.
У відповіді на відзив ОСОБА_1 підтримала свою позицію, викладену в позові. Окрім цього остання зауважила, що вина за виникнення цієї заборгованості лежить виключно на відповідачеві, оскільки останній достеменно знав про існування раніше згаданого судового рішення, а тому мав самостійно контролювати належне відрахування аліментів з усіх видів його заробітку (доходу). Також позивачка визнала факт часткового погашення ОСОБА_2 заборгованості по сплаті аліментів, але такі платежі не спростовують факт прострочення відповідачем сплати аліментів. 
У ході судового розгляду справи представник позивачки адвокат Федін А.А. підтримав позов з підстав, викладених у ньому, а представник відповідача адвокат Лук`янець Л.О. заперечила проти позову, підтримуючи позицію свого довірителя, що викладена у відзиві на позовну заяву.

ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ДОКАЗИ НА ЇХ ПІДТВЕРДЖЕННЯ
31 січня 2014 року рішенням Житомирського районного суду Житомирської області по справі №и 278/5849/13-ц зобов`язано ОСОБА_6 сплачувати аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі по 1/8 частині всіх доходів відповідача щомісячно до досягнення ними повноліття починаючи з 23 листопада 2013 року (а.с. 3-4).
20 лютого 2026 року ОСОБА_2 на користь ВДВС у Житомирському районі сплачено 50 000 грн з призначенням платежу «сплата за АСВП 4242038» (а.с. 90).
Аналогічний платіж проведений ОСОБА_2 й 25 березня 2026 року (а.с. 90 зворот).
Відповідно до розрахунку заборгованості від 02 березня 2026 року, що проведений старшим державним виконавцем Житомирського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Томчук Н.М. вбачається, що за ОСОБА_2 в межах виконавчого провадження № 4242083 обліковується борг в загальній сумі 154 406,32 грн, який утворився за період з листопада 2013 року по лютий 2026 року (а.с. 5-8).
Представником позивачки адвокатом Федіними А.А. проведений розрахунок пені за несвоєчасну сплату ОСОБА_2 аліментів й загальний розмір такої пені за період з листопада 2013 року по лютий 2026 року склав 566 761,72 грн (а.с. 9-11).
29 квітня 2026 року Комунальним некомерційним підприємством «Житомирська обласна дитяча лікарня» Житомирської обласної ради видана довідка № 01.11/654 відповідно до якої з заробітної плати ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на підставі виконавчого листа № 278/5849 від 28 лютого 2014 року здійснювалися відповідні відрахування (а.с. 89).

IV. ЗАКОНОДАВСТВО ТА СУДОВА ПРАКТИКА, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року в цивільній справі №661/905/19 виснувано, що неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
Водночас, згідно з п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.
За правилами п. 1 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХIV та п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим законом.
Разом із тим, станом на день відкриття вищевказаного виконавчого провадження відповідно до ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХIV боржник був зобов`язаний: утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення;  надавати у строк, установлений державним виконавцем, достовірні відомості про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах;  своєчасно з`являтися за викликом державного виконавця;  письмово повідомляти державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб. 
Вичерпний перелік обов`язків боржника у виконавчому провадженні станом на день ухвалення цього рішення наведений у ч. 5 ст. 9 Закону України «Про виконавче провадження» й згідно з ним боржник зобов`язаний: утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, електронні гаманці в емітентах електронних грошей, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.
Водночас, за правилами ч. 2 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХIV та ч. 2 ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII розшук майна боржника організовує виконавець шляхом подання запитів до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2025 року по справі № 509/2967/23 ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо). Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.
Для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 сформулювала висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

V. МОТИВИ ТА ОЦІНКА СУДУ
Проаналізувавши фактичні обставини справи у сукупності із нормами законодавства, якими врегульовані зазначені правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке.
Судом установлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі рішення Житомирського районного суду Житомирської області по справі № 278/5849/13-ц 31 січня 2014 року виникли правовідносини як між отримувачем та платником аліментів відповідно.
Разом з тим, стягнення таких аліментів провадиться у примусовому порядку в рамках виконавчого провадження № 4242083 й сторонами у своїх заявах по суті справи визнаний факт того, що державний виконавець, на яку законом покладений обов`язок здійснювати заходи примусового виконання рішення у вищевказаній справі, не вжила всіх необхідних заходів задля належного виконання рішення Житомирського районного суду Житомирської області по справі № 278/5849/13-ц 31 січня 2014 року. Зазначений перебіг подій, у свою чергу, призвів до появи у ОСОБА_2 заборгованості по сплаті аліментів на підставі зазначеного рішення суду, оскільки протягом тривалого проміжку часу виконавцем при визначенні розміру аліментів, які належало стягувати з боржника, не враховувалися його доходи з інших місць роботи за сумісництвом. Проте позивачкою у розпорядження суду не надані докази на підтвердження факту роботи ОСОБА_2 за сумісництвом. Зокрема, ОСОБА_1 не надано письмових доказів на підтвердження зазначеного факту й не заявлено клопотання про витребування відповідних доказів.
Більше того, з матеріалів справи вбачається, що після повідомлення ОСОБА_2 про наявність зазначеної заборгованості останній протягом короткотривалого проміжку часу погасив майже 2/3 такого боргу. 
Відтак, оцінивши фактичні обставини справи, а також дослідивши надані сторонами письмові докази у сукупності та взаємозв`язку із собою, суд не вбачає вини ОСОБА_2 у появі раніше загаданої заборгованості по сплаті аліментів, оскільки така заборгованість виникла не через умисел відповідача, а унаслідок неправильного визначення державним виконавцем, у провадженні якого перебуває виконавче провадження з примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів, щомісячної суми стягнення для платника аліментів.
Окрім наведеного судом враховано й те, що ОСОБА_1 звернулася із зазначеним позовом до суду лише у березні 2026 року, тобто після виявлення зазначеної помилки державного виконавця та отримання частини заборгованості по сплаті аліментів від ОСОБА_2 , хоча згідно з наданим державним виконавцем розрахунком ця заборгованість утворилася майже 13 років назад.
Отже, у цьому конкретному випадку відповідач є таким, що довів свою невинуватість у виникненні заборгованості зі сплати аліментів, а тому підстави для застосування до нього відповідальності у вигляді стягнення пені, передбаченої ч. 1 ст. 196 СК України, відсутні.
Також суд звертає увагу позивачки й на те, що проведений її адвокатом розрахунок пені по сплаті аліментів не є належним, достатіним, достовірним і допустимим доказом, оскільки з цього розрахунку неможливо встановити дійсний розмір пені, приймаючи до уваги те, що у ході судового розгляду справи сторонами визнаний факт часткового погашення заборгованості, але цей факт не відображений у розрахунку адвоката Федіна А.А. Окрім цього, слушними є доводи відповідача, що із вищевказаного розрахунку неможливо встановити на підставі яких платіжних документів адвокатом Федіним А.А. був зроблений висновок про розмір сплачених ОСОБА_2 аліментів, а також яким саме чином здійснений обрахунок вищевказаної пені за умови, що у розрахунку адвоката Федіна А.А. не надведений математичний алгоритм його проведення.
Отже, позивачкою не доведений розмір пені за прострочення сплати аліментів.
За таких обставин суд уважає за необхідне відмовити в задоволенні цього позову.

VІ. ЩОДО СУДОВИХ ВИТРАТ
Результати вирішення спору не надають суду можливості здійснити розподіл судових витрат у порядку ст. 141 ЦПК України.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд, 

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складений 08 липня 2026 року.

Суддя          Віктор Мокрецький