ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
09 вересня 2026 року | м. Тернопіль | Справа № 921/207/26

Господарський суд Тернопільської області у складі судді Руденка О.В.  
за участі секретаря судового засідання Касюдик О.О. 
розглянув справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Плантагро"
до відповідача Фермерського господарства "Урожай-Тео"
про стягнення 882 995,18 грн заборгованості, з яких: 116 568,77 грн основний борг, 155 580,15 грн інфляційне збільшення, 57 082, 02 грн 10% річних, 358 540,57 грн пеня, 195 223,67 грн 36% річних за користування товарним кредитом (з урахуванням змінених та зменшених позовних вимог)
за участі представника позивача: Костишена В.Л. (в режимі відеоконференції).  
Суть справи: 
До Господарського суду Тернопільської області через систему "Електронний суд" поступила позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Плантагро" до Фермерського господарства "Урожай-Тео" про стягнення заборгованості.
Судом відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження . 
В обґрунтування заявлених вимог, підтриманих у судовому засіданні повноважним представником, позивач посилається на неналежне виконання його контрагентом умов договорів поставки №Х-19/04/2020-1_Н від 19.04.202, №Х-21/04/2021-2_ЗЗР від 21.04.2021 в частині повної та своєчасної сплати коштів за поставлений товар, що зумовило виникнення заборгованості, з врахуванням відсотків річних, інфляційних втрат та пені, сума яких заявлена до стягнення у судовому порядку. 
Відповідач не забезпечив явку свого повноважного представника у судові засідання, разом з тим в матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву №б/н (вх.№3146) від 22.04.2026, у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що керуючись положеннями ч. 2 ст. 533 ЦК України при укладенні Договору 1 ТОВ "Плантагро" та ФГ "Урожай-Тео" встановили грошовий еквівалент в іноземній валюті до розрахунків за Договором 1 в гривні. Вказана обставина виключає можливість стягнення інфляційних втрат з ФГ "Урожай-Тео" за Договором 1, оскільки індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. 
Відповідач стверджує, що формулювання 36% річних відсилає до компенсаційних процентів річних, встановлених ч. 2 ст. 625 ЦК України, що і так були збільшені до 10% відповідно до п. 6.8. Договору 1. Отже, правова природа наведених 36% річних є саме компенсаційною штрафною санкцією (мірою відповідальності), що застосовується у випадку прострочення виконання грошових зобов`язань за Договором 1 і не може вважатися відсотками за користування товарним кредитом, оскільки застосовується виключно у разі порушення грошового зобов`язання, а не у період правомірного користування грошовими коштами або товаром. З огляду на викладене, стягнення з ФГ "Урожай-Тео" поряд із 10% річних ще і 36% за протиправне користування грошовими коштами (товарним кредитом), є незаконним і фактично призводить до подвійного стягнення компенсаційного платежу, визначеному ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Крім того відповідач вважає, що суми пені, заявлені ТОВ "Плантагро" у позовній заяві є надмірними, націлені на безпідставне збагачення, сам позов поданий із значним проміжком часу, що також підтверджує дійсний намір позивача збагатитися за рахунок ФГ "Урожай-Тео", тому за таких умов, справедливим та розумним розміром пені за Договором 1 буде 25 000,00 грн, а за Договором 2 - 20 000,00 грн.
У відповіді на відзив №б/н (вх.№3250) позивач заперечив твердження відповідача. Так, зазначає, що штрафні санкції нараховані на основну суму боргу за Договором поставки № X-21/04/2021-2_33P від 21.04.2021 нараховані на основну суму боргу та за Договором поставки № X-19/04/2021-1_Н від 19.04.2021р. та Додатку № 2-Насіння від19.04.2021 відповідно до суми, вказаної у накладних, без перерахування відповідно по курсу гривні до Євро на день оплати.
При вирішенні питання щодо розгляду цього спору по суті за відсутності відповідача суд зважає на те, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. 
Судом також враховано, що за ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
При цьому суд зазначає, що в силу приписів ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. 
З огляду на викладене, з метою дотримання розумних строків вирішення цього спору, приймаючи до уваги висновки Європейського суду з прав людини у справі "В`ячеслав Корчагін проти росії" суд дійшов висновку, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття обґрунтованого судового рішення, у відповідності до ч. 1 ст. 202 ГПК України, а неявка відповідача у судове засідання не перешкоджає вирішенню справи по суті.
Відтак, за положеннями ч. ч. 8, 9 ст. 165, ч. 1 ст.251 ГПК України суд вирішує справу за наявними у ній матеріалами.
Розгляд даного спору здійснювався в режимі відео конференції з технічною фіксацією судового процесу в порядку ст.ст.197, 222 ГПК України.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, судом встановлено наступне. 
Між ТОВ "Плантагро" (Постачальник) та Фермерським господарством "Урожай-Тео" (Покупець) 19.04.2021 було укладено договір поставки №Х-19/04/2021-1_Н а 21.04.2021- договір поставки №Х-21/04/201-2_ЗЗР з ідентичними умовами. 
Згідно з п.п.1.1., 1.2 цих договорів Постачальник зобов`язується поставити Покупцю продукцію виробничо-технічного призначення (товар), а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити вартість товару. Найменування, асортимент та кількість товару, який підлягає поставці за договором, зазначаються в Додатках, які є його невід`ємною частиною. 
За умовами п.п. 2.1-2.3 укладених правочинів ціна товару в національній валюті та її еквівалент в іноземній валюті (долар США або Євро) зазначається у Додатках до договору. Ціна товару в національній валюті є орієнтовною та остаточно визначається на дату фактичної оплати товару на умовах договору. Еквівалент ціни товару в іноземній валюті, який зазначено в Додатку, є незмінним на весь період дії договору. Загальна вартість товару, що постачається за договором (ціна Договору), визначається Додатками та видатковими накладними з урахуванням п. 3.2 договору. У випадку розбіжності даних у Додатках та у видаткових накладних щодо кількості, асортименту та ціни товару, перевагу має видаткова накладна.
У розділі 3 спірних угод сторони погодили умови оплати. Так, оплата товару здійснюється Покупцем в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок Постачальника в порядку, на умовах та у строки, визначені договором та додатками до нього. У випадку поставки товару на умовах попередньої оплати допускається оплата та поставка товару на підставі рахунку на попередню оплату, що містить істотні умови поставки, без укладення додатків до договору. Датою оплати товару вважається день зарахування грошових коштів на банківський рахунок Постачальника.
Учасники договірних відносин також домовилися , що визначення ціни та загальної вартості товару, що підлягає оплаті Покупцем, здійснюється в національній валюті України, виходячи із курсу продажу долару США або Євро до гривні, встановленому на Міжбанківській валютній біржі (графа закриття/ASK) на момент закриття торгів у день, що передує даті оплати товару (надалі курс Міжбанку). Для визначення курсу Міжбанку сторони використовують дані, розміщені на вебсайті http/minfin.com/ua/currency/mb/archive/, якщо інші джерела визначення курсу іноземних валют не зазначені в додатках до договору (надалі Джерело курсу іноземних валют).
Оплата товару, який постачається на умовах попередньої оплати, здійснюється Покупцем на підставі рахунку на оплату, сформованого Постачальником, з урахуванням умов пунктів 3.1. та 3.2. Термін дії рахунку на оплату складає 2 банківських дні, включаючи дату його оформлення, якщо інше не буде погоджено сторонами. В разі порушення строків оплати, визначених рахунком на оплату, зарахування платежів здійснюється Постачальником, виходячи з курсу банку, встановленого на момент надходження грошових коштів на банківський рахунок Постачальника. Оплата товару, який постачається на умовах відстрочення оплати чи з використанням вексельного способу розрахунків, здійснюється Покупцем, з дотриманням умов пунктів 3.2. та 3.5.
Відповідно до п.3.5 обох договорів, в тому разі коли на день проведення Покупцем оплати товару, отриманого на умовах відстрочення оплати або з використанням вексельного способу розрахунків (дата зарахування коштів або передачі векселя), курс іноземної валюти, зазначений з дотриманням умов п. 3.2. договору є вищим за відповідний курс іноземної валюти, що використаний на дату оформлення видаткової накладної, сторони для визначення вартості товару застосовують відповідну формулу.
Товар, що був отриманий Покупцем в межах Договору тільки за видатковими накладними (без підписання Додатку та без здійснення попередньої оплати), підлягає повній оплаті з дотриманням умов пунктів 3.2., 3.3. Договору, не пізніше 10 банківських днів з моменту його отримання.
Укладені правочини вступають в силу з моменту їх підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін та діють до 31.12.2021, а в частині проведення розрахунків за поставлений товар до моменту проведення остаточних розрахунків. Закінчення дії цих договорів не звільняє сторони від відповідальності за їх порушення, яке мало місце під час їх дії . Якщо жодна із сторін не заявить про розірвання договорів за місяць до їх закінчення, договори вважаються пролонгованими на наступний рік на тих самих умовах (п. 9.2. договорів).
Також, між учасниками цього спору 19.04.2021 підписано Додаток №2-Насіння до договору поставки №Х-19/04/2021-1_Н_ЗЗР, яким контрагенти узгодили товар, що підлягає поставці, у зазначеному асортименті, кількості, за ціною та вартістю на загальну суму 429 064,31 грн з ПДВ. Відповідно до п. 3.2. договору сторонами погоджено "Джерело курсу іноземних валют": "курс Міжбанку". "Курс Міжбанку" на день підписання Додатку складає: 1 Євро - 33,5328 грн.
Відповідно до п.п. 3, 4, 5 Додатку №2-Насіння оплата повної вартості товару, який постачається на умовах Додатку, здійснюється Покупцем з дотриманням умов пунктів 3.2-3.3 договору поставки у наступному порядку: 100% від загальної вартості товару покупець сплачує на умовах відстрочення оплати в строк до 19.11.2021. У разі несвоєчасної оплати, термін дії попередньої оплати може бути продовжено та діє протягом 2 банківських днів протягом виставлення нового рахунку (або перерахунку). У разі порушення Покупцем зобов`язань щодо оплати отриманого товару на строк понад 15 календарних днів, Покупець відповідно до вимог ст. 536 та ч. 5 ст. 694 Цивільного кодексу України, зобов`язаний сплатити на користь Постачальника плату за користування товарним кредитом (користування чужими грошовими коштами) у розмірі 36% річних, нарахованих на вартість отриманого, але неоплаченого Покупцем товару. Нарахування відсотків за користування товарним кредитом здійснюється від дня, коли товар підлягав оплаті за умовами додатку та закінчується днем повної оплати вартості отриманого товару.
На виконання умов договору поставки №Х-19/04/2021-1_Н та додатку №2-Насіння позивачем поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 429 064,31 грн, що підтверджується видатковою накладною №1403 від 23.04.2021 на суму 429 064,31 грн.
На виконання умов договору поставки №Х-21/04/2021-2_ЗЗР позивачем поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 150 892,30 грн, що підтверджується наступними видатковими накладними:
- №1396 від 23.04.2021 на суму 18 241,20 грн;
- №1470 від 23.04.2021 на суму 58 114,56 грн;
- №2465 від 25.05.2021 на суму 31 301,82 грн;
- №2479 від 25.05.2021 на суму 708,36 грн;
- №3023 від 31.05.2021 на суму 576,56 грн;
- №3024 від 31.05.2021 на суму 576,56 грн;
- №3071 від 11.06.2021 на суму 12 815,88 грн;
- №3100 від 14.06.2021 на суму 28 557,36 грн. 
Судом встановлено, що зазначені вище первинні документи підписані представниками обох сторін без будь-яких зауважень, заперечень чи застережень.
Поставлений товар повністю сплачений відповідачем, що підтверджується наступними платіжними інструкціями:
- за договором №Х-19/04/2021-1_Н та додатку №1-Насіння: №148 від 28.12.2021 на суму 300 000 грн; №15 від 12.12.2025 на суму 44 000 грн; №16 від 17.12.2025 на суму 46 000 грн; №17 від 24.12.2025 на суму 10 892,30 грн; №20 від 29.12.2025 на суму 28 172,01 грн;
- за договором №Х-21/04/2021-2_ЗЗР: №16 від 30.11.2022 на суму 50 000 грн; №21 від 29.12.2025 на суму 100 892,30 грн. 
Разом з тим, за твердженням позивача, ці оплати були проведені несвоєчасно, з огляду на що йому перераховано основну суму боргу відповідно до курсової різниці, зазначену на умовах та за формулою в п.3.5. договорів, нараховані інфляційні втрати, 10% та 36% річних, штрафні санкції. Стягнення вказаних нарахувань є предметом судового розгляду у даній справі. 
Дослідивши подані докази та наведені обґрунтування суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. 
Статтею 11 ЦК України закріплено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. 
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу України).
За своєю правовою природою правовідносини між контрагентами в межах даного спору врегульовано положеннями глави 54 Цивільного кодексу України. 
Згідно із ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. 
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Так, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (статті 655 Цивільного кодексу України).
Відповідно до статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві ціну проданого товару.
Згідно зі ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
В розумінні ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
Стаття 612 ЦК України визначає одним із основних видів порушення зобов`язання прострочення боржника. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання чи не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо оплати отриманого товару, а тому несвоєчасне виконання/невиконання в повному обсязі зобов`язання є його порушенням.
Відповідач не спростував факту поставки та отримання ним товару в асортименті, кількості та цінами за Договорами поставки та додатку за вищезазначеними видатковими накладними, що враховується судом під час встановлення обставин справи.
Більше того, як вже зазначалось вище, відповідачем отриманий товар сплачено в повній мірі, проте несвоєчасно.
У постанові від 21.06.2017 Верховним Судом України у справі №910/2031/16 зроблено висновок, що якщо у договорі визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті та передбачено, що сума, яка підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, проте фактично такий платіж ще не здійснено, оскільки боржник не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором, стягненню підлягає сума у гривнях, яка визначається еквівалентно за офіційним курсом відповідної валюти на день подання позову (заяви про збільшення позовних вимог).
У пунктах 1, 3 Додатку №2-Насіння до договору №Х-19/04/2021-1_Н сторони погодили, що відповідно до п. 3.2. Договору поставки сторонами погоджено Джерело курсу іноземних валют: курс Міжбанку. Курс Міжбанку на день підписання Додатку складає: 1 Євро - 33,5328 грн. Оплата повної вартості товару, який постачається на умовах Додатку, здійснюється покупцем з дотриманням умов пунктів 3.2.-3.3. Договору поставки (з дотриманням умов п. 3.2., 3.5. Договору).
Позивачем у доданому до матеріалів справи розрахунку, зазначено інформацію, яка розміщена на офіційному сайті Мінфіну курс продажу Євро станом на день проведених оплат.
Отже, з врахуванням п.3.5 спірних правочинів, заборгованість відповідача складає 116 568,74 грн (61 797,98 грн за договором №Х-19/04/2021-1_Н та 54 770,76 грн за договором №Х-21/04/2021-2_ЗЗР). 
Разом з тим, суд звертає увагу на те, що у п. 3.2. обох правочинів сторони погодили визначення ціни та загальної вартості товару, що підлягає оплаті Покупцем, здійснюється в національній валюті України, виходячи із курсу продажу долару США або Євро до гривні, встановленому на Міжбанківській валютній біржі (графа закриття/ASK) на момент закриття торгів у день, що передує даті оплати товару. 
Отже, при розрахунку курсової різниці необхідно врахувати курс Євро встановлений у день, що передує даті оплати товару, а не день оплати.
Таким чином, суд, здійснивши перерахунок курсової різниці з врахуванням умов договору та виходячи з курсу продажу Євро до гривні у день, що передує даті оплати товару, вважає, що до задоволення підлягає курсова різниця у розмірі 115 613, 69 грн (61 230,16 грн за договором №Х-19/04/2021-1_Н та 54 383,53 грн за договором №Х-21/04/2021-2_ЗЗР). В решті позову в цій частині слід відмовити за необґрунтованістю та безпідставністю. 
Щодо вимог по стягненню інфляційних та 10% річних.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За умовами п. 6.8 договорів, у разі невиконання покупцем зобов`язань щодо оплати товару чи невиконання зобов`язань, передбачених пунктами 3.2., 3.3. Договору, покупець відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, сплачує на користь постачальника 10% річних. Річні нараховуються на загальну суму простроченої оплати. Сторони погодили, що сплата коштів, передбачених цим пунктом, є особливим видом відповідальності, передбаченим ст. 625 Цивільного кодексу України, та не відноситься до неустойки (штрафу чи пені).
Відповідно до поданого розрахунку, позивачем пред`явлено до стягнення 57 082,02 грн 10% річних за період з 10.05.2021 по 29.12.2025 та 155 580,15 грн інфляційних нарахувань за період з травня 2021 року по грудень 2025 року.
У постанові №373/2054/16-ц від 16.01.2019 Велика Плата Верховного Суду вказала, що у частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
Отже, здійснивши перерахунок 10% річних, з врахуванням правової позиції Верховного Суду, розміру заборгованості станом на день прострочення, дати виникнення боргу, дати часткової оплати, період існування заборгованості, суд вважає, що стягненню підлягають 10% річних в розмірі, заявленому позивачем - 57 082,02 грн.
У постанові №296/10217/15 від 07.07.2020 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.
У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.
Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Наведений висновок не був змінений, і Верховний Суд від нього не відступав. Крім того цей висновок Верховного Суду України був неодноразово застосований Верховним Судом, зокрема: у постановах Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2019 року у справі № 130/1058/16; від 23 жовтня 2019 року у справі № 369/661/15-ц; від 23 вересня 2019 року у справі № 638/4106/16-ц; від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц та у постанові Касаційного господарського суду від 11 жовтня 2018 року у справі № 905/192/18.
Оскільки позивачем застосовано грошовий еквівалент іноземної валюти, враховуючи вище наведену правову позицію, вимоги в частині стягнення інфляційних втрат задоволенню не підлягають.
Щодо вимог по стягненню 36% річних за користування чужими коштами.
Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором, розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 5 ст. 694 ЦК України якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.
За умовами п. 4 Додатку №2-Насіння до договору №Х-19/04/2021-1_Н у разі порушення Покупцем зобов`язань щодо оплати отриманого Товару на строк понад 15 календарних днів, Покупець, відповідно до вимог ст. 536 та ч. 5 ст. 694 Цивільного кодексу України, зобов`язаний сплатити на користь Постачальника плату за користування товарним кредитом у розмірі 36%, нараховану на вартість отриманого, але неоплаченого Покупцем Товару. 
При цьому судом критично оцінюються твердження відповідача про те що це нарахування є незаконним і фактично призводить до подвійного стягнення компенсаційного платежу, визначеному ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Натомість суд відзначає, що термін "користування чужими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (пункт 34 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17).
Таким чином, прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити кредитору певну грошову суму, але неправомірно не сплачує її, визнається користуванням чужими коштами (аналогічна позиція викладена в пункті 33 постанови Верховного Суду від 17.10.2023 у справі №921/460/22, пункті 5.25 постанови Верховного Суду від 15.05.2024 у справі №910/6267/23, пункті 20.8 постанови Верховного Суду від 21.05.2024 у справі №922/856/23 та інших).
Також судом враховується правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладений у постанові №922/744/25 від 11.12.2025 про те, що проценти, передбачені частиною третьою статті 693 ЦК України, не можуть бути ототожнені з неустойкою та процентами, передбаченими частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки не є штрафною санкцією, відсотками, які нараховуються відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а є способом захисту майнового права та інтересу кредитора і передбачають отримання від боржника компенсації (плати) за користування коштами, що були отримані ним як попередня оплата.
Згідно з поданим розрахунком позивачем нараховано та пред`явлено до стягнення, за період з 04.12.2021 по 29.12.2025, 195 223,67 грн 36% річних за користування чужими коштами.
Суд враховує те, що при обрахунку 36% річних за користування чужими коштами за основу позивач використав прострочену суму, визначену у договорах, а не її еквівалент у національній валюті України.
Отже, здійснивши перерахунок 36% річних за користування чужими коштами, з врахуванням правової позиції Верховного Суду, розміру заборгованості станом на день прострочення, дати виникнення боргу, дати оплати, період існування заборгованості, суд вважає, що стягненню підлягають 36% річних в розмірі 194 377,29 грн. В решті позову слід відмовити за безпідставністю.
Щодо заявленої до стягнення пені суд вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені.
Умовами, що викладені у п. 6.2. обох договорів Покупець за несвоєчасну оплату товару сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочення.
Пунктами 6.5., 6.9. укладених правочинів сторони погодили, що у разі порушення Покупцем графіку оплат за отриманий товар, згідно п. 3 додатків до договору, протермінованою буде вважатися вся сума заборгованості. Всі штрафні санкції (пені, штрафи, проценти) нараховуються на всю суму, яка підлягає оплаті до повного виконання зобов`язань за договором.
Сторони домовились про те, що стягнення штрафних санкцій (пені, штрафу, процентів) за цими договорами відповідно до п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України не обмежуються строком нарахування та припиняється в день виконання стороною зобов`язання, а строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій у відповідності до ст. 259 Цивільного кодексу України продовжується до 3 років.
Позивачем нараховано та пред`явлено до стягнення пеню в розмірі 358 540,57 грн за період з 10.05.2021 по 29.12.2025 .
В свою чергу оцінюючи правомірність цих нарахувань суд зважає на правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, що викладена у постанові від 13.07.2018 по справі №916/2393/17, де вказано, що визначення суми простроченого платежу (ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань"), на яку нараховується пеня, має здійснюватися у гривні за курсом НБУ на день прострочення, а не на час пред`явлення позову.
Таким чином, проаналізувавши наданий ТОВ "Плантагро" розрахунок позовних вимог в частині стягнення пені, враховуючи розмір заборгованості станом на день прострочення, дату виникнення боргу, дату оплати, період існування заборгованості, провівши відповідний перерахунок, суд вважає, що стягненню підлягає пеня в розмірі 358 475,20 грн. В решті позову слід відмовити за безпідставністю. 
Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають значення.
При застосуванні частини третьої статті 551 ЦК України приймається до уваги, що поняття "значно" та "надмірно" є оціночними та конкретизуються судом у кожному конкретному випадку, а вказані норми направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником, оскільки за своєю правовою природою штрафні санкції, виконують стимулюючу функцію.
У той же час зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.09.2019 року в справі № 904/4685/18, від 21.11.2019 року в справі № 916/553/19.
Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Зазначені норми ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків. При цьому слід враховувати, що правила частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.
Отже, наявність обставин, які мають істотне значення при вирішенні питання про зменшення розміру санкцій, вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації.
Суд зазначає, що неустойка має подвійну правову природу. Вона є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником. Завданням неустойки, як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності, є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання. Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.
Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами.
Основне призначення цього принципу вбачається в наданні суддям більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину.
Отже законодавець надав суду можливість зменшувати штрафні санкції, який, у свою чергу, має керуватися при вирішенні такого питання не лише принципом свободи договору, який полягає у можливості узгодити сторонами правочину різноманітні штрафні санкції, але і принципом справедливості, добросовісності та розумності.
При цьому законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, і дане питання вирішується судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Усе зазначене судом вище кореспондує усталеній та послідовній позиції Верховного Суду, відступів від якої станом на момент виникнення спору та розгляду цієї справи Верховним Судом не зроблено.
Зі встановлених у цій справі обставин слідує:
- основний борг за взятими на себе зобов`язаннями відповідачем, хоч із простроченням, але було сплачено повністю;
- пеня є лише санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому при зменшенні розміру неустойки позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі з урахуванням задоволення позовних вимог про стягнення основного боргу, процентів річних та інфляційних нарахувань;
- часткове задоволення вимог позивача по стягненню відсотків річних виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредитором;
- відсутні підстави вважати, що порушення зобов`язання відповідачем потягло за собою значні збитки для позивача; обставин понесення будь-яких збитків, майнових та/або фінансових втрат позивача судом не встановлено; 
- наявна очевидна неспівмірність заявленої до стягнення суми пені, з огляду на що наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання (заявлена до стягнення сума пені складає більше 100% від вартості поставленого товару); 
- застосування до відповідача неустойки у розмірі, заявленому позивачем до стягнення, не в повній мірі відповідає критеріям розумності та справедливості, як складових елементів принципу верховенства права, на яких мають ґрунтуватися цивільні та господарські відносини..
Отже, враховуючи викладене, а також те, що позивачем, крім штрафних санкцій у вигляді пені, заявлені і інші нарахування (відсотки річних, відсотки за користування чужими грошовими коштами), які у повій мірі компенсують негативні наслідки від несвоєчасного виконання відповідачем своїх зобов`язань по договорах, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру пені на 80%, у зв`язку з чим стягненню підлягає пеня в сумі 71 950,40 грн. На переконання суду такий розмір пені є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язання в цій справі. Також, зменшення пені до зазначеного вище розміру суд вважає оптимальним балансом інтересів сторін у спорі, що запобігатиме настанню негативних наслідків для обох сторін, які знаходяться в рівних несприятливих економічних умовах.
При цьому судом також враховано повну оплату відповідачем поставленого товару, хоча й з прострочення строків такої оплати. 
З огляду на вищевикладене в сукупності, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково. 
Інші, долучені до матеріалів справи докази, доводи та пояснення були ретельно досліджені судом, однак наведених вище висновків вони не спростовують. В свою чергу, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України". Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
З урахуванням висновків, до яких дійшов суд при вирішенні даного спору, суду не вбачається за необхідне надавати правову оцінку кожному із доводів, наведених учасниками судового процесу в обґрунтування власних правових позицій, оскільки решту аргументів, суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують висновків суду.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України). При цьому, у разі коли господарський суд зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.
Керуючись статями 20, 42, 46, 73, 74, 76-79, 91, 123, 129, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -
ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити частково.
2.Стягнути з Фермерського господарства "Урожай-Тео" (с.Теофіпілка, Тернопільський район, Тернопільська область, 47652, код ЄДРПОУ 21148327) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Плантагро" (вул. Миру, 61, с. Пологи-Яненки, Бориспільський район, Київська область, 08470, код ЄДРПОУ 41157998) – 115 613 (сто п`ятнадцять тисяч шістсот тринадцять) грн 69 коп. основний борг, 10% річних в сумі 57 082 (п`ятдесят сім тисяч вісімдесят дві) грн 02 коп., пеню в розмірі 71 950 (сімдесят одну тисячу дев`ятсот п`ятдесят) грн 40 коп., 36% річних за користування товарним кредитом в розмірі 194377 (сто дев`яносто чотири тисячі триста сімдесят сім) грн 29 коп. та 15 848 (п`ятнадцять тисяч вісімсот сорок вісім) грн 87 коп. в повернення сплаченого судового збору. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.
3. В решті позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, в порядку та строки встановлені ст.ст. 256-257 ГПК України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Повний текст рішення складено 16.09.2026.

Учасники справи можуть отримати інформацію по справі на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет за вебадресою: https://te.court.gov.ua/sud5022. 

Суддя О.В. Руденко