ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ 

майдан Путятинський, 3/65, м. Житомир, 10002, тел. (0412) 48 16 20,
e-mail: inbox@zt.arbitr.gov.ua, web: https://zt.arbitr.gov.ua,
код ЄДРПОУ 03499916 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 р. 	м. Житомир 	Справа № 906/972/25 	

Господарський суд Житомирської області у складі: судді Соловей Л.А., 
за участю секретаря судового засідання: Васильєвої Т.О.,

за участю представників сторін:
від позивача: Лемішка І.П., ордер серія ВС №1424024 від 16.12.2025 (був присутній в
судових засіданнях під час розгляду справи по суті); 
від відповідача: Ковальчук В.А., ордер серія АМ №1160777 від 10.10.2025; 

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОККО-ЕКСПРЕС" (м.Сколе Стрийського району Львівської області) 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІВ АГРО" (с.Зарічани Житомирського району Житомирської області) 
про стягнення 641 524,28грн. 

Процесуальні дії по справі. Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.
Товариство з обмеженою відповідальністю "ОККО-ЕКСПРЕС" звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ІВ АГРО" 641 524,28грн, з яких: 359 724,24грн вартість втраченого товару та завданих збитків, 258 000,00грн штрафу, 18 714,62грн інфляційних та 5085,42грн 3% річних.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору транспортного перевезення №0502/25 від 05.02.2025 в частині порушення строків доставки вантажу. 
Ухвалою суду від 07.08.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 22.09.2025.
Ухвалою суду від 22.09.2025 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, по 05.11.2025 (включно); відкладено підготовче засідання на 13.10.2025.
13.10.2025 від представника відповідача надійшло клопотання про залишення позову без розгляду на підставі п.7 ч.1 ст. 226 ГПК України, яке обґрунтоване тим, що розділом 6 договору транспортного перевезення №0502/25 від 05.02.2025, який укладено між позивачем та відповідачем визначено порядок вирішення спорів у даній справі. Зокрема, вказано, що всі спори і розбіжності, що можуть виникнути між сторонами із умов цього договору, або в зв`язку з ним (при його укладенні, виконанні, зміні, розірванні, припиненні, визнанні неукладеним, визнанні недійсним і т.ін.) підлягають вирішенню Постійно діючим третейським судом при Асоціації "Всеукраїнська інвестиційна асоціація", який знаходиться за адресою м.Львів, вул.Героїв УПА, 72, якщо попередньо не досягнуто згоди шляхом переговорів (а.с.83-84).
В судовому засіданні 13.10.2025, заслухавши пояснення представників сторін, беручи до уваги їх клопотання про відкладення розгляду справи, суд оголосив перерву до 11.11.2025, згідно з ч.5 ст. 183 ГПК України, 
04.11.2025 від представника позивача надійшло заперечення на клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду від 13.10.2025, яке обґрунтоване тим, що відповідач не довів існування між сторонами дійсної та виконуваної третейської угоди, що виключає можливість залишення позову без розгляду на підставі п.7 ч.1 ст.226 ГПК України (а.с.102-103).
У відзиві на позовну заяву від 10.11.2025 представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що договір про транспортне перевезення вантажу від 05.02.2026 є неукладеним, оскільки не підписаний в оригіналі уповноваженими особами обох сторін, тому заявлена вимога позивача про стягнення штрафу на підставі п.4.7 договору не обґрунтована. Вважає безпідставною вимогу позивача про стягнення 900 євро вартості доставки товару в м.Холм, що відповідно до курсу НБУ на день оплати є 12710,70грн, оскільки проформа-рахунок №3179919 не містить жодного посилання, що оплачена вартість в розмірі 900,00євро була сплачена позивачем саме за перевезення даної партії товару - міндобрив "Амонію сульфат". Також вказує, що після досягнення згоди про надання послуги транспортного перевезення перевізником зі своєї сторони були вчинені дії на його виконання. Натомість, зі сторони замовника неналежним чином виконувалися свої зобов`язання щодо своєчасного та повного оформлення документів, в результаті чого перевізник зазнав збитків та застосував процедуру притримання з метою забезпечення виконання зобов`язань, про що повідомив позивача листом від 09.02.2025 (а.с.106-112).
Ухвалою суду від 11.11.2025 продовжено строк підготовчого провадження на підставі ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; відкладено підготовче засідання на 08.12.2025.
01.12.2025 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначає, що застосування відповідачем права притримання було передчасним, безпідставним та незаконним, оскільки станом на 09.02.2025, тобто на момент направлення ТОВ "Ів Агро" листа №2, у ТОВ "Окко-Експрес" не існувало простроченого зобов`язання перед відповідачем, яке могло б забезпечуватись притриманням. Звертає увагу, що відповідно до статті 7 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, відправник несе відповідальність за всі витрати, шкоду та збитки, завдані перевізнику через неточність або недостатність даних, зазначених у вантажній накладній, зокрема тих, що стосуються місця і дати прийняття вантажу до перевезення і передбачене місце його доставки. З огляду на положення статей 6 та 7 Конвенції, саме відправник (LVAGROO SIA) несе відповідальність за будь-які недоліки чи неточності даних, внесених до CMR. ТОВ "ОККО-ЕКСПРЕС" у вантажній накладній виступає виключно одержувачем, а не відправником (а.с.154-156).
Ухвалою суду від 08.12.2025 відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача від 13.10.2025 про залишення позову без розгляду з підстав, зазначених в ухвалі, та відкладено підготовче засідання на 23.12.2025.
22.12.2025 на адресу суду від представника відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив, у якому зазначено про безпідставність тверджень позивача про застосування до спірних правовідносин положень Конвенції про договір міжнародного перевезення вантажів. Окрім того, позивач у позовній заяві вказує, що саме він був замовником перевезення та оформлював заявку на перевезення вантажу. Відповідно до статті 51 Закону України "Про автомобільний транспорт" на замовника за договором про перевезення вантажу покладається обов`язок забезпечити своєчасне та повне оформлення документів на перевезення вантажу. Письмовими доказами, а саме додатком №1 до протоколу перевірки №302060.TD.228.2025.1 від 06.02.2025 встановлено вину саме замовника перевезення, а не відправника вантажу (а.с.181-183).
У зв`язку з тим, що 23.12.2025 з 09год.37хв. до 10год.34хв. у Житомирській області була оголошена повітряна тривога, судове засідання у справі №906/972/25 не відбулось. Ухвалою від 23.12.2025 перепризначено підготовче засідання на 20.01.2026.
У зв`язку з тим, що 20.01.2026 з 09год.10хв. до 10год.35хв. у Житомирському районі Житомирської області була оголошена повітряна тривога, судове засідання у справі №906/972/25 не відбулось. Ухвалою 20.01.2026 перепризначено підготовче засідання 17.02.2026.
Ухвалою суду від 17.02.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 17.03.2026.
17.03.2026 при розгляді справ в період з 11:00 по 12:15 виявлено періодичну непрацездатність підсистеми відеоконференцзв`язку, та неможливість налагодження коректної роботи системи відеоконференцзв`язку, що підтверджується актом №07-04/28 від 17.03.2026 про неналежне функціонування підсистеми відеоконференцзв`язку. Ухвалою суду від 17.03.2026 перепризначено судове засідання для розгляду справи по суті на 20.04.2026.
В судовому засіданні 20.04.2026 розпочато розгляд справи по суті та оголошено перерву до 19.05.2026, яку було продовжено до 15.06.2026, згідно з ч.2 ст.216 ГПК України. 
Представник позивача у судовому засіданні 15.06.2026 підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві.
Представник відповідача проти позову заперечив, з підстав, викладених у відзиві.
У судовому засіданні 15.06.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, та зазначив, що вступну та резолютивну частину рішення буде проголошено в судовому засіданні 29.06.2026.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
05.02.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ОККО-ЕКСПРЕС" (замовник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ІВ АГРО" (перевізник, відповідач) укладено договір транспортного перевезення №0502/25 (а.с.10-13), за умовами якого перевізник зобов`язується надати замовнику послуги по перевезенню вантажу на умовах, визначених цим договором, а також у випадку перевезень за межами України Міжнародні автомобільні перевезення вантажів виконуються відповідно до положень діючих на території України нормативних актів, а також відповідно до даного договору, автомобільним транспортом а замовник прийняти й оплатити виконані перевізником послуги по перевезенню (п.1.1 договору).
Згідно з п.1.2 договору конкретні умови по перевезенню оформлюються Заявками замовника на перевезення вантажу, в яких передбачаються умови для належного виконання договору.
Заявка на перевезення вантажу повинна бути викладена в письмовій формі і скріплена печатками та підписами замовника та перевізника, та є невід`ємною частиною даного договору (п.1.3 договору).
За умовами п.2.1 договору замовник зобов`язаний повідомити перевізника про необхідність перевезення вантажу не пізніше ніж за 24 години до бажаної дати - здійснення перевезення по Україні та перевезення в міжнародному сполученні. Повідомлення здійснюється шляхом надання перевізнику заявки до початку перевезення, в якій зазначаються всі необхідні для перевезення відомості (п.п.2.1.1).
На вантаж, який надається на перевезення, замовник своєчасно організовує і забезпечує оформлення товаротранспортних накладних та інших супроводжувальних документів в залежності від виду вантажу і його специфічних особливостей (ветеринарні та санітарні свідоцтва, свідоцтва про якість (відповідність), довідки, паспорти та ін.).
Пунктами 2.2.6-2.2.7 договору передбачено, що при прийнятті вантажу водій транспортного засобу перевізника, поданого під завантаження, має право перевірити правильність записів, зроблених в товарно-супровідних документах. Якщо водій транспортного засобу перевізника, поданого під завантаження згідно заявки замовника не має можливості перевірити правильність записів, він має право записати в накладну (CMR) застереження, які він повинен обґрунтувати.
Відповідно до п.4.7. договору за несвоєчасну подачу транспортного засобу під завантаження/розвантаження перевізник сплачує замовнику штраф у розмірі 1500,00грн за кожну добу прострочення подачі.
Договір вступає в дію з моменту його підписання і діє до 31.12.2025. Якщо жодна із сторін не заявить про намір припинити дію договору, шляхом укладення додаткової угоди, не пізніше ніж за місяць до закінчення строку дії договору, договір буде вважатись пролонгованим на кожен наступний календарний рік на тих же самих умовах (п.7.1. договору).
Згідно з п.7.2. договору, всі додаткові угоди, додатки та заявки до даного договору оформлюються в письмовому вигляді і вступають в законну силу не раніше дати їх підписання уповноваженими представниками сторін. Всі додаткові угоди, додатки та заявки до даного договору є його невід`ємними частинами. Сторони визначають юридичну силу договору, додаткових угод, додатків (заявок), актів наданих послуг, підписаних та переданих за допомогою факсимільного зв`язку та/або електронної пошти до моменту обміну на оригінали. Сторони погодили також вважати чинним договір та додатки (заявки) до нього, що підписані та передані за допомогою факсимільного зв`язку та або електронної пошти у випадку наявності на примірнику, підписаного вказаним вище способом, договорі чи будь-якому додатку до нього, відбитку оригінальної печатки та підпису однієї із сторін.
05.02.2025 між замовником та первізником підписано заявку на перевезення вантажу №1, яка є додатком №1 до договору транспортного перевезення №0502/25 від 05.02.2025 та регулюється відповідно до п.1.1, 1.2 та 3.1 договору транспортних перевезень (а. с. 14).
У заявці визначено замовника - ТОВ "ОККО-ЕКСПРЕС"; перевізника -ТОВ "ІВ АГРО"; назву товару - міндобрива; об`єм - 24 тонни; пункт завантаження - Холм, Польща; пункт розвантаження - с.Ракова, Тульчинський район, Вінницька область, 24262; вартість послуги перевезення - 900 євро по курсу НБУ на дату завантаження; термін перевезення - з 05.02.2025 по 09.02.2025.
Дана заявка вступає в силу з моменту її підписання уповноваженими представниками обох сторін. Складена у двох примірниках, кожен з яких має однакову юридичну силу. Підписані належним чином факсимільні копії даної заявки мають силу оригіналу.
Цей додаток №1 є невід`ємною частиною договору, складений у 2 примірниках, що має однакову юридичну силу, по одному екземпляру для кожної із сторін. 
Вантаж, який мав перевезти відповідач, було придбано в компанії LVAGRO SIA, Республіка Латвія, а саме: мінеральне добриво - сульфат амонію AS 21-24 у гранулах, в кількості 24 000кг. Вказаний товар оплачений позивачем на суму 5 640,00євро, згідно з платіжною інструкцією від 10.12.2024 №37 (а.с.21), що станом на день оплати відповідно до курсу НБУ складає 247 328,10грн.
Згідно з міжнародною товарно-транспортною накладною (СМR) № 05/02/2025 від 05.02.2025 відправником визначено - LVAGRO SIA, одержувачем - ТОВ "ОККО-ЕКСПРЕС" вантаж отримано до перевезення перевізником - ТОВ "ІВ АГРО" на автомобілі НОМЕР_1 / НОМЕР_2 (а.с.61 на звороті).
Відповідно до митної декларації 25UA205030001734U5 від 08.02.2025 загальна вартість товару 296 616,27грн; вантаж було розмитнено 08.02.2025 (а.с.15).
Крім того, позивачем додатково понесено витрати в сумі 900 євро за послуги доставки товару в м.Холм (транспортно-експедиційні послуги), що станом на день оплати відповідно до курсу НБУ складає 39 731,40грн та 291,59 євро, вартості послуг терміналу, що станом на день оплати відповідно до курсу НБУ становить 12 710,70грн та підтверджується платіжною інструкцією №4 від 28.01.2025 та №9 від 17.02.2025 (а.с.24, 27).
Позивач доводить, що на момент подання позову та розгляду справи відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, вантаж в пункт призначення: с.Ракова, Тульчинський район, Вінницька область не доставив, автомобіль АМ на розвантаження не з`явився.
Натомість, 09.02.2025 позивачу надійшов лист №2, у якому відповідач повідомив про застосування такого способу забезпечення виконання зобов`язань, як притримання. Застосування права притримання перевізник обґрунтував тим, що ТОВ "ІВ-АГРО" та водія уповноваженими особами Польщі було накладено штраф. Оскільки притягнення водія і перевізника до відповідальності сталося з вини замовника позивачу було запропоновано відшкодувати розмір збитків, який складається з 12 000,00 злотих + 1 500,00 злотих (штрафів) та 360,00 злотих (вартості їх оплати) (а.с.28).
На лист №2 від 09.02.2025 відповідача щодо відшкодування збитків позивач направив відповідь від 10.02.2025, у якій зазначив, що заявлені до відшкодування збитки не є складовою провізної плати в розумінні ст.916 ЦК України, а строки сплати вартості послуг перевезення для замовника не настали, що виключає право перевізника на застосування ч.4 ст.916 ЦК України. Також вимагав негайно виконати взяті на себе зобов`язання згідно з договором транспортного перевезення №0502/25 від 05.02.2025 та заявкою про перевезення вантажу №1 від 05.02.2025 на визначених сторонами договору умовах (а.с.39).
21.02.2025 на адресу ТОВ "ІВ-АГРО" було направлено вимогу про негайне виконання відповідачем зобов`язань в частині передачі товару. У даній вимозі додатково повідомлено, що відповідно до ч.2 ст.919 ЦК України, з 11.03.2025 переданий на перевезення товар буде вважатись втрачений перевізником, та ТОВ "ОККО-ЕКСПРЕС" виникне право вимагати відшкодування перевізником вартості переданого для перевезення товару, що становить 296616,27грн без ПДВ (355 939,52грн з ПДВ), а також інших витрат, які будуть понесені товариством у зв`язку з порушенням умов договору (а.с.44).
У відповідь на вимогу, відповідач просив розглянути по суті листи від 09.02.2025 та 12.02.2025 та компенсувати завдані збитки перевізнику, у зв`язку з неналежним оформленням документів замовником (а.с.45-46).
Враховуючи, що станом на день подання даної позовної заяви відповідач не доставив вантаж, а тому позивач вважає, що вантаж втрачено перевізником, а отже його вартість у сумі 5640 євро, що відповідно до курсу НБУ станом на день оплати складає 247 328,10грн без ПДВ, вартість сплачених послуг з доставки товару в м.Холм 900,00євро, що відповідно до курсу НБУ станом на день оплати складає 39 731,40грн без ПДВ, вартість послуг терміналу в сумі 291,59євро, що відповідно до курсу НБУ станом на день оплати складає 39731,40грн без ПДВ, з урахуванням ПДВ загальна сума вартості втраченого товару та сплачених послуг складає 359 724,24грн, штраф в сумі 258 000,00грн, 18 714,62грн інфляційних та 5085,42грн 3% річних підлягають стягненню з відповідача.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду. 
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ч.1, 2 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Укладення договору це процес погодження сторонами всіх його умов, що є істотними для його реалізації. Він передбачає і надання своєї пропозиції, і прийняття пропозиції іншої сторони (якщо це не договір приєднання). Договір, як правило, складається у формі єдиного документа. За загальним правилом при укладенні договору в обов`язковому порядку має бути наявний ряд складових, таких як: наявність взаємної згоди щодо усіх істотних умов договору, надання пропозиції щодо укладення (оферта) - прийняття пропозиції (акцепт), зазначення сторонами місця і часу, моменту, з якого договір вважається укладеним, а також інші особливості за певними видами договорів (пункти 5.12 та 5.13 Постанови Верховного Суду від 29.05.2024 у справі № 910/6103/23).
Згідно з ч.1 ст.641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Разом з цим, статтею 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Тобто, в межах наданих Законом учасники цивільного обороту можуть на власний розсуд врегулювати момент укладання договору.
Відповідач у відзиві на позовну заяву стверджував, що договір транспортного перевезення №0502/25 від 05.02.2025 є неукладеним, однак суд вважає дане твердження безпідставним з огляду на наступне.
В даному випадку суд приймає до уваги, що сторони керуючись принципом свободи договору, у пункті 7.2. на власний розсуд врегулювали питання моменту укладення та дійсності договору, пов`язавши цей момент безпосередньо з підписанням та переданням за допомогою факсимільного зв`язку та/або електронної пошти у випадку наявності на примірнику, підписаному вказаним вище способом, відбитку оригінальної печатки та підпису однієї із сторін.
Оригінал підписаного сторонами у справі договору транспортного перевезення №0502/25 від 05.02.2025 відсутній, натомість в матеріалах справи наявний підписаний та переданий за допомогою факсимільного зв`язку та/або електронної пошти та наявності на примірнику, відбитку оригінальної печатки та підпису сторін.
Договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Натомість поняття неукладеного договору позначає протилежну ситуацію, коли згоди щодо всіх істотних умов договору досягнуто не було.
Під істотними умовами, відповідно до частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України, слід розуміти умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо буде доведено, що спірний договір його сторонами виконується, це виключає кваліфікацію договору як неукладеного. Визнання договору неукладеним (таким, що не відбувся) може мати місце на стадії укладання господарського договору, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних його умов, а не за наслідками виконання договору сторонами.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11.10.2018 у справі №922/189/18.
Як зазначає Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 05.06.2018 у справі №338/180/17, не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від встановлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами.
Також, під час розгляду цієї справи господарський суд враховує принципи "естопель" та "заборони суперечливої поведінки".
Доктрина "естопель" бере походження з англосаксонської системи права і базується на принципах добросовісності і послідовності. За своєю природою це прояв загального принципу недопустимості зловживання правом. Сторона, яка вчиняє дії або робить заяви у спорі, що суперечать тій позиції, яку вона займала раніше, не повинна отримати перевагу від своєї непослідовної поведінки.
Доктрина римського права "venire contra factum proprium" (принцип заборони суперечливої поведінки) базується на римській максимі "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).
Так, у листі №2 від 09.02.2025, адресованому позивачу, відповідач посилається на те, що 05.02.2025 між ТОВ "ІВ АГРО" та ТОВ "ОККО-ЕКСПРЕС" було укладено договір №0502/25 про транспортне перевезення (а.с.28).
Крім того, представником відповідача була подана до суду заява про залишення позову без розгляду, яка обґрунтована тим, що розділом 6 договору транспортного перевезення від 05.02.2025 визначено порядок вирішення спорів у даній справі.
Тобто, поведінка відповідача не відповідає принципу естопель і доктрині venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки). У судовій практиці принцип добросовісності охоплює естопель та заборону суперечливої поведінки (venire contra factum proprium). Естопель правовий принцип, згідно з яким сторона позбавляється права без розгляду питання по суті висувати певні заперечення або заяви, які явно розходяться з її початковим поведінкою. Принцип заборони суперечливої поведінки (venire contra factum proprium) базується на правилі, що ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. Принцип "естопель", зокрема, застосовано в практиці Європейського суду з прав людини ("Хохліч проти України", заява № 41707/98; "Рефаг парті зі (Партія добробуту) Туреччини та інші проти Туреччини", заяви №№ 41340/98, 41342/98, 41344/98), він підлягає застосуванню і українськими судами.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року у справі №449/1154/14 визначено, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
У ст. І.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права закріплено, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Одним із способів захисту добросовісної сторони є принцип естопелю: особа втрачає право посилатися на будь-які факти на обґрунтування своїх домагань, якщо його попередня поведінка свідчила про те, що вона дотримується протилежної позиції.
Обов`язкові умови для застосування естопелю: (a) виникнення довіри в іншої сторони має стосуватися особи, якій протиставляється естопель; (b) виникнення обґрунтованої довіри у добросовісної сторони; (c) очевидна несправедливість підриву довіри.
a) виникнення довіри в іншої сторони має стосуватися особи, якій протиставляється естопель. Довіра добросовісної сторони має стати результатом попередньої поведінки недобросовісної сторони, здатної сформувати таку довіру (наприклад, будь-яких заяв, обіцянок, фактичної поведінки, що формує в іншої сторони обґрунтовані очікування, у тому числі й бездіяльності).
(b) виникнення обґрунтованої довіри у добросовісної сторони У добросовісної сторони мають виникнути певні очікування щодо подальшої поведінки іншої особи. Сторона має розумні підстави для того, щоб покладатися на поведінку контрагента.
(с) очевидна несправедливість підриву довіри. Сама собою суперечлива поведінка не заборонена. Заборона суперечливої поведінки не покликана покарати особу, яка діє суперечливо. Право блокується через очевидну несправедливість, що в конкретних ситуаціях може виникати в результаті суперечливої поведінки.
(Добросовісність поведінки у практиці ЄСПЛ 1) рішення у справі "Лінгенс проти Австрії" від 08 липня 1986 року, заява № 9815/82, п. 46; 2) рішення у справі "Фрессо і Руар проти Франції" від 21 січня 1999 року, заява № 29183/95, п. 55; 3) рішення у справі "Карабет та інші проти України" від 17 січня 2013 року, заяви №№ 38906/07 і 52025/07, п. 276)
Поведінка є недобросовісною, якщо одна сторона договору прийняла виконання від іншої сторони, а після цього посилається на недійсність такого договору або його неукладеність. Якщо поведінка сторони давала іншій стороні підстави вважати, що договір є дійсним (виконувався належним чином сторонами протягом тривалого часу), то наступне висунення вимог про його недійсність або неукладеність є зловживанням правом (Ухвала КЦС ВС про передання до ВП ВС у справі № 513/879/19).
Згідно з висновком Верховного Суду, сформульованим у постанові від 16.02.2022 у справі №914/1954/20, суди мають враховувати принцип добросовісності - стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина заборони суперечливої поведінки, в основі якої лежить принцип добросовісності, базується на римській максимі: ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, та, що не відповідає попереднім заявам або поведінці однієї сторони, за умови, що інша розумно на них покладається.
Сторони, як у листуванні так і у заявах по суті справи посилались на договір транспортного перевезення №0502/25 від 05.02.2025; жодна із сторін не заперечувала факт надання послуг з перевезення вантажу, за якими Товариством з обмеженою відповідальністю "ІВ АГРО" було здійснено міжнародне перевезення мінеральних добрив за маршрутом Холм, Польща; пункт розвантаження - с.Ракова, Тульчинський район, Вінницька область.
Крім того, заявка на перевезення вантажу №1 від 05.02.2025 є додатком №1 до договору транспортного перевезення №0502/25 від 05.02.2025 та є його невід`ємною частиною. 
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що договір транспортного перевезення №0502/25 від 05.02.2025 вважається укладеним.
За умовами договору транспортного перевезення №0502/25 від 05.02.2025 вважається, що перевізник виконав свої зобов`язання по перевезенню вантажу належним чином з моменту передання вантажу вантажоодержувачу і отримання свого примірника CMR або транспортної накладної (п.2.2.9. договору).
Вантаж, який мав перевезти відповідач, було придбано позивачем в компанії LVAGROO SIA (Латвія), а саме мінеральне добриво - сульфат амонію AS у кількості 24 тони; оплачений згідно фактури LVAO 25 250 від 05.02.2025 на суму 5640 євро.
Станом на момент подання позову та розгляду справи вантаж не було доставлено в пункт призначення: с.Ракова, Тульчинський район, Вінницька область.
Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частин 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За умовами ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Спірні правовідносини сторін виникли з приводу виконання договору перевезення вантажів, зокрема обов`язку перевізника забезпечити передачу вантажу вантажоодержувачу.
Статтею 924 ЦК України визначено, що перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.
Як встановлено судом вище, між ТОВ "ІВ АГРО" та ТОВ "ОККО-ЕКСПРЕС" укладено договір транспортного перевезення №0502/25 від 05.02.2025.
У даному спорі перевезення вантажу здійснювалося в міжнародному сполученні (Польща - Україна), тому до даних правовідносин також повинні бути застосовані норми Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, що також передбачено Договором укладеним між позивачем та відповідачем.
Відповідно до Закону України "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" Україна приєдналася до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, вчиненої 19 травня 1956 року в м. Женева (далі - Конвенція).
Згідно зі ст.1 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, ця конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.
Статтею 3 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів передбачено, що перевізник відповідає за дії і недогляди своїх агентів, службовців та всіх інших осіб, до послуг яких він звертається для виконання перевезення, коли такі агенти, службовці чи інші особи виконують покладені на них обов`язки, як за власні дії і недогляди.
Відповідно до частин 1, 2 статті 17 Конвенції перевізник несе відповідальність за повну чи часткову втрату вантажу або за його ушкодження, що сталися з моменту прийняття вантажу для перевезення і до його доставки, а також за будь-яку затримку доставки.
Частиною 1 статті 18 Конвенції встановлено, що тягар доказу того, що втрата вантажу, його ушкодження чи затримка доставки викликані обставинами, зазначеними в пункті 2 статті 17, лежить на перевізнику.
Згідно ч.1 ст.23 Конвенції якщо, відповідно до положень цієї Конвенції, перевізник зобов`язаний компенсувати повну або часткову втрату вантажу, така компенсація розраховується на підставі вартості вантажу в місці і під час прийняття його для перевезення.
Перевізник, який сплатив компенсацію за збитки згідно з положеннями цієї Конвенції, має право отримати відшкодування такої компенсації разом з відсотками на неї і всіма витратами, понесеними внаслідок позову, від інших перевізників, які брали участь у перевезенні (ст.37 Конвенції).
Таким чином, Конвенція закріплює презумпцію вини перевізника у випадку повної чи часткової втрати вантажу, його пошкодження чи прострочення доставки. Цей принцип, закріплений також і в законодавстві України, зокрема, у ч.2 ст.924 ЦК України.
Крім того, ст.37 Конвенції закріплює за перевізником/експедитором з разі відшкодування збитків замовнику, право отримати компенсацію від інших перевізників.
За приписами ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
В силу вимог ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.
Предметом позову у цій справі є, в тому числі, вимоги ТОВ "ОККО-ЕКСПРЕС" до ТОВ "ІВ АГРО" про стягнення вартості втраченого вантажу на суму 5640 євро, вартості сплачених послуг доставки товару в м.Холм в розмірі 900,00 євро та вартості послуг терміналу в сумі 291,59 євро.
Згідно із статтею 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні.
Для міжнародних перевезень використовується товарно-транспортна накладна міжнародної форми (CMR).
На підтвердження прийняття вантажу до перевезення до матеріалів справи надано копію CMR №05/02/2025 від 05.02.2025.
Статтею 5 Конвенції передбачено, що вантажна накладна складається в трьох оригінальних примірниках, підписаних відправником і перевізником. Перший примірник передається відправнику, другий супроводжує вантаж, а третій залишається у перевізника.
Вимоги до вантажної накладної передбачені статтею 6 Конвенції, а саме в ній має бути вказано: дата і місце складання вантажної накладної; ім`я та адреса відправника; ім`я та адреса перевізника; місце і дата прийняття вантажу до перевезення і передбачене місце його доставки; ім`я та адреса одержувача; прийняте позначення характеру вантажу і спосіб його упакування та, у випадку перевезення небезпечних вантажів, їх загальновизнане позначення; кількість вантажних місць, їх спеціальне маркування і нумерація місць; вага вантажу брутто чи виражена в інших одиницях виміру кількість вантажу; платежі, пов`язані з перевезенням (провізна плата, додаткові платежі, митні збори, а також інші платежі, що стягуються з моменту укладання договору до доставки вантажу); інструкції, необхідні для виконання митних та інших формальностей; заява про те, що перевезення здійснюється, незалежно від будь-яких умов, згідно положень дійсної Конвенції.
Згідно з СМR 05/02/2025 вантаж отримано до перевезення водієм на автомобілі АМ 0050ЕС/ НОМЕР_3 .
Зі змісту митної декларації 25UA205030001734U5 від 08.02.2025 вбачається, що вантаж було розмитнено 08.02.2025.
Вказана обставина не оспорюється відповідачем.
Разом з тим, останній повинен був доставити вантаж за адресою с.Ракова, Тульчинський район, Вінницька область.
Умовами заявки на перевезення вантажу №1 від 05.02.2025 визначено, що термін перевезення з 05.02.2025 по 09.02.2025. 
Таким чином, виходячи з умов заявки, відповідач мав доставити вантаж вантажоодержувачу 10.02.2025.
Проте відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань, доставку вантажу до місця розвантаження не здійснив.
В свою чергу, відповідач стверджує, що вантаж знаходиться у правомірному розпорядженні перевізника, з метою забезпечення гарантій платежів за зобов`язаннями, які виникли у ТОВ "ОККО-ЕКСПРЕС" перед відповідачем.
Як вбачається з пояснень відповідача, у зв`язку із застосуванням до водія відповідача штрафних санкцій за рух транспортного засобу в м.Хелм від місця завантаження до місця замитнення без відповідних товаросупровідних документів та невідповідність руху транспортного засобу наявним товаросупровідним документам, в останнього виникло право на притримання вантажу.
З приводу зазначених тверджень відповідача щодо права притримання вантажу з огляду на вину позивача у понесенні відповідачем збитків, суд зазначає таке.
Відповідно до ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Згідно з ч.1 ст.594 Цивільного кодексу України притримання - це право кредитора, який правомірно володіє річчю, що підлягає передачі боржникові або особі, вказаній боржником, у разі невиконання ним у строк зобов`язання щодо оплати цієї речі або відшкодування кредиторові пов`язаних з нею витрат та інших збитків, він має право притримати її у себе до виконання боржником зобов`язання.
Частиною 4 ст.916 ЦК України передбачено, що перевізник має право притримати переданий йому для перевезення вантаж для забезпечення внесення провізної плати та інших платежів, якщо інше не встановлено законом, іншими нормативноправовими актами або не випливає із суті зобов`язання.
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 05.04.2025 року у справі №916/101/23 щодо застосування положень ст.594, 595 ЦК України дійшов наступних висновків:
"6.8. Так, для виникнення у кредитора права притримання необхідна одночасна наявність таких умов: 1) притримання можливе лише щодо чужої речі, тобто речі, на яку право власності належить іншій особі, а не кредитору; 2) кредитор має володіти річчю на законній підставі; 3) кредитор має право притримувати річ боржника, якщо інше не встановлено домовленістю сторін у договорі; 4) існує дійсне прострочене зобов`язання боржника перед кредитором, який притримує річ боржника.
Слід зазначити, що Цивільний кодекс України передбачає, що підставою виникнення права притримання є невиконання боржником у строк зобов`язання: 1) щодо оплати речі; 2) щодо відшкодування кредиторові пов`язаних з річчю витрат та інших збитків; 3) щодо інших вимог кредитора.
Окремо об`єднана палата зазначає, що притримання може використовуватися в договірному зобов`язанні, яке виникло між кредитором і боржником щодо речі, яка стає предметом притримання, а також відповідно до частини другої статті 594 Цивільного кодексу України притриманням речі можуть забезпечуватися інші вимоги кредитора, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, притриманням може забезпечуватися виконання будь-якого зобов`язання боржника перед кредитором (як договірного, так і позадоговірного).
Водночас положення параграфа 7 глави 49 ЦК України, які регулюють такий спосіб забезпечення виконання зобов`язань як притримання, не передбачають укладення договору про притримання майна.
Як зазначалось раніше, в розумінні статті 594 ЦК України кредитор має право на притримання речі боржника як у разі невиконання ним у строк зобов`язання щодо оплати цієї речі, так і у разі наявності боргу, який не пов`язаний з оплатою речі та відшкодуванням витрат на неї. Тобто, зважаючи на широке коло зобов`язань боржника, які можуть забезпечуватися притриманням, та з огляду на неможливість заздалегідь передбачити, за яких саме обставин у боржника може виникнути відповідне зобов`язання, що потребує забезпечення, притримання - це право, а не обов`язок кредитора, скористатися яким, чи ні - цілком залежить від його волі, а тому правочин про притримання належить до односторонніх правочинів, його суб`єктом є кредитор. Такий правочин вчиняється шляхом повідомлення боржника про притримання (частина перша статті 595 ЦК України).
За таких обставин, об`єднана палата, проаналізувавши загальні засади притримання в сукупності з положеннями статей 547- 548 ЦК України, вважає за необхідне вказати, що оскільки право на притримання має будь-який кредитор, який правомірно володіє річчю, то право притримання виникає на підставі прямої вказівки статті 594 ЦК України за умови повідомлення боржника відповідно до частини першої статті 595 ЦК України, і для його реалізації не потрібно домовленості між кредитором та боржником шляхом укладання відповідного двостороннього правочину.
Такий висновок узгоджується з положеннями інших спеціальних норм законодавства, що регулюють право кредитора на притримання в силу прямої вказівки закону, зокрема: право підрядника на притримування результату роботи, устаткування, залишку невикористаного матеріалу та іншого майна замовника (стаття 856 ЦК України), право перевізника притримати переданий йому для перевезення вантаж (частина четверта статті 916 ЦК України), право комісіонера на притримання речі, яка має бути передана комітентові (стаття 1019 ЦК України).
З наведеного вище можна дійти висновку, що нормативне регулювання притримання здійснюється через загальні положення ЦК України та спеціальні норми про притримання в окремих видах зобов`язань, що водночас не позбавляє кредитора права скористатися зазначеним способом для забезпечення виконання й інших зобов`язань за наявності необхідних для цього підстав та умов згідно з частиною другою статті 594 ЦК України.
Враховуючи наведені у цій постанові висновки щодо застосування положень статей 547, 548, 594 ЦК України, об`єднана палата погоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 29.03.2018 у справі №915/214/17 щодо застосування статті 594 ЦК України про те, що право притримання виникає на підставі прямої вказівки статті 594 ЦК України і для його реалізації не потрібно домовленості між кредитором та боржником."
Отже, перевізник має право притримати належний замовнику товар, перевезення якого він здійснює, у випадку невиконання замовником зобов`язання щодо відшкодування кредиторові пов`язаних з товаром витрат та інших збитків. При цьому, у нього таке право виникає на підставі прямої вказівки статті 594 Цивільного кодексу України і для його реалізації не потрібно домовленості між замовником та перевізником.
Враховуючи висновки, викладені у постанові від 05.04.2025 року у справі №916/101/23, понесені відповідачем витрати, в розумінні ч.4 ст.916 ЦК України, можуть бути підставою для реалізації перевізником права притримання вантажу за одночасної наявності таких чотирьох умов: річ є чужою для кредитора; кредитор правомірно володіє річчю; між сторонами існує законна підстава для притримання; наявне дійсне прострочення зобов`язання боржника перед кредитором.
Відповідач як доказ вини позивача у застосуванні до перевізника та водія штрафів, посилається на протокол дорожнього контролю від 06.02.2025 та додаток до протоколу контролю від 06.02.2025, складений посадовими особами польської митниці (а.с.57-60).
З 01 липня 2024 року в Польщі набули чинності зміни до законодавства щодо посилення контролю за іноземними перевізниками. З цієї дати всі іноземні вантажні транспортні засоби, які здійснюють міжнародні вантажні перевезення територією Польщі, що вимагають одноразового дозволу, багаторазового дозволу (CEMT/EKMT) або винятку з дозволу на підставі міжнародної угоди, підлягають реєстрації в системі SENT (державній системі електронного контролю та моніторингу вантажних перевезень на митній території Польщі).
Перевізники зобов`язані обладнати транспортні засоби пристроєм, що передає геолокаційні дані (GPS) та зареєструвати його в системі, зареєструвати вантаж необхідно до початку здійснення перевезення територією Польщі. Отримавши контрольний номер, протягом 10 днів потрібно здійснити та завершити транспортування. Зареєструвати вантаж може: вантажовідправник, якщо він знаходиться на території Польщі (у такому разі перевізник зобов`язаний отримати номер реєстрації від вантажовідправника і дозаповнити даними заявку (номери дозволу, транспортного засобу та пристрою геолокації); вантажоодержувач, якщо він знаходиться на території Польщі (у такому разі обов`язки перевізника аналогічні); перевізник, якщо це перевезення транзитом через Польщу (перевізник зобов`язаний створити заявку і заповнити її усіма необхідними даними (адреса та ідентифікаційні податкові номери відправника та одержувача, номери транспортного засобу та номер пристрою геолокації, місце і дата початку та завершення перевезення вантажів територією Польщі, інформація про товари, що транспортуються (CMR, INVOICE)). При перевірці працівниками інспекційної служби водій має показати контрольний номер, який перевізник отримує після реєстрації.
Зі змісту додатку №1 до протоколу контролю №30206.TD.228.2025.1 від 06.02.2025 вбачається, під час здійснення водієм транспортного засобу НОМЕР_1 / НОМЕР_4 ОСОБА_1 міжнародного перевезення товару - сульфату амонію масою 24 048кг з Польщі до України встановлено наступні порушення:
- здійснення міжнародного автомобільного перевезення вантажів без наявності в транспортному засобі обов`язкового референційного номера, документа, що замінює повідомлення, або підтвердження його прийняття - порушення ст.28b Закону від 06.09.2001 про автомобільний транспорт (єдиний текст: Відомості Законів РП за 2044 р., поз.1539, зі змінами). (Водій не мав із собою підтвердження реєстрації перевезення);
- здійснення міжнародного автомобільного перевезення вантажів на підставі повідомлення, що містить недостовірні дані - порушення ст.28b ч.3 цього ж Закону (єдиний текст: Відомості Законів РП за 2044 р., поз.1539, зі змінами). (Повідомлення містило інформацію, що не відповідала фактичному перевезенню).
З огляду на вищезазначене, посадова особа Митно-податкової служби встановила, що перевізник - ТОВ "ІВ АГРО" здійснював міжнародне автомобільне перевезення без наявності в транспортному засобі обов`язкового референційного номера, документа, що замінює повідомлення або підтвердження його прийняття. У зв`язку з чим, на ТОВ "ІВ АГРО" накладено штраф в сумі 12 000,00 злотих.
Крім того, відповідно до протоколу дорожнього руху від 06.02.2025 на водія ОСОБА_1 також накладено штраф у розмірі 1500 злотих, відповідно до позиції 2а Додатка №1 до Закону від 06.09.2001 про автомобільний транспорт - за ненадання референтного номера або документа, що замінює повідомлення про перевезення вантажу, який підлягає контролю, а також підтвердження його прийняття.
Отже, ні зі змісту протоколу дорожнього руху від 06.02.2025 ні з додатку №1 до протоколу контролю №30206.TD.228.2025.1 від 06.02.2025 не вбачається юридичний зв`язок між діями замовника (позивача) та штрафами, які отримав перевізник - ТОВ "ІВ АГРО" за відсутність в транспортному засобі обов`язкового референційного номера, документа, що замінює повідомлення або підтвердження його прийняття.
Тобто, в даному випадку відповідач не надав належних достовірних та допустимих доказів на підтвердження того, що притягнення до відповідальності перевізника сталося у зв`язку з неналежним виконанням замовником своїх обов`язків щодо оформлення документів на вантах, а також що він притримав вантаж законно. 
Також перевізник не надав жодних доказів, що станом на момент розгляду справи вантаж - сульфат амонію масою 24 048 кг перебуває у відповідача, не втрачений та не зіпсований.
Крім того, зміст переписки, яка велась між сторонами, свідчить, що позивач категорично заперечував щодо утримання/притримання ТОВ "ІВ АГРО" належного на праві власності ТОВ "ОККО ЕКСПРЕС" товару.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про безпідставність тверджень відповідача щодо виникнення у нього права на притримання вантажу в рахунок виконання позивачем зобов`язань, які існують перед відповідачем, відповідно до положень ч.4 ст.916 ЦК України.
Обов`язком відповідача було перевезти та передати позивачеві товар. Завершивши перевезення та передавши позивачеві товар відповідач не був позбавлений права вимагати у позивача компенсації понесених ним під час перевезення витрат або збитків тощо. 
Положеннями ст.20 Конвенції передбачено, що той факт, що вантаж не був доставлений протягом тридцяти днів після закінчення узгодженого терміну або, за відсутності узгодженого терміну, протягом шістдесяти днів із дня прийняття вантажу перевізником, є безперечним доказом втрати вантажу і особа, яка має право пред`явити претензію, може на цій підставі вважати його загубленим.
Зі змісту ч.1 ст.22 ЦК України вбачається, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Відповідно до п.1 ч.2 ст.22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблено висновок, що "збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача".
Відповідно до ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
За правилами ст.623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.
Аналізуючи вищезазначені положення законодавства, предмет спору та обставини справи, слід зазначити, що для застосування такого виду відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: 1) порушення боржником зобов`язання, що випливає з договору; 2) збитків та їх розміру; 3) причинного зв`язку між порушенням стороною зобов`язання, що випливає з договору, та збитками; 4) вини порушника зобов`язання.
Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.
Відповідачем не надано доказів на спростування наявності вини.
Розміром збитків в даному випадку стягнення вартості втраченого вантажу на суму 247328,10грн без ПДВ, вартість сплачених послуг з доставки товару в м.Холм 900,00євро, що відповідно до курсу НБУ станом на день оплати складає 39 731,40грн без ПДВ, вартість послуг терміналу в сумі 291,59євро, що відповідно до курсу НБУ станом на день оплати складає 39 731,40грн без ПДВ, з урахуванням ПДВ загальна сума вартості втраченого товару та сплачених послуг складає 359 724,24грн.
Причинний зв`язок між порушенням відповідачем зобов`язання, що випливає з договору та збитками полягає у тому, що за умови дотримання відповідачем умов договору в частині передачі вантажоодержувачу позивачу, збитки не було б завдано.
Вантаж, не виданий одержувачеві на його вимогу протягом тридцяти днів після спливу строку його доставки, якщо більш тривалий строк не встановлений договором, транспортними кодексами (статутами), вважається втраченим (ч. 2 ст. 919 ЦК України).
Суд враховує, що матеріалами справи підтверджено, що договірні відносини щодо перевезення вантажу існували між позивачем та відповідачем; згідно чинного законодавства та умов договору вважається, що перевізник виконав зобов`язання по перевезенню вантажу належним чином з моменту передання вантажу вантажоодержувачу; наявними в матеріалах справи доказами не підтверджено існування обставин для звільнення відповідача від відповідальності за втрату вантажу. Вказане свідчить про наявність обов`язку саме у відповідача відшкодувати замовникові (позивачу) збиток у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу.
Оскільки відповідачем вантаж не доставлений вантажоодержувачеві та тридцятиденний строк після строку доставки вантажу закінчився, то станом на день звернення позивача до суду вантаж загальною вартістю 5 640,00 євро, вважається втраченим.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з втратою вантажу, що належав позивачу у справі - ТОВ "ОККО-ЕКСПРЕС", саме останньому понесені негативні наслідки у вигляді відшкодування вартості втраченого вантажу, вартості сплачених послуг з доставки товару в м.Холм та вартості послуг терміналу.

Щодо аргументів відповідача, що позивачем не подано доказів на підтвердження оплати вартості послуг в розмірі 900,00 євро саме за перевезення міндобрив (сульфат амонію) суд зазначає наступне.
Так, в матеріалах справи міститься проформа-рахунок від 27.01.2025 №317799919, виставлений Delamode Baltscs UAB (ЗАТ Деламоде Балтікс УАБ) (міжнародна логістична компанія) ТОВ "ОККО-ЕКСПРЕС" на суму 900,00євро. У рахунку вказана адреса завантаження: LVAgro, вул.Твайка, 15, 1005 Рига, Латвія; адреса доставки: Pakmar Terminal Przeladunkowy Sp.z o.o. вул.Восходня. 22-100 Холм, Польща (а.с.25 на звороті. 26).
Суд зауважує, що у митній декларації №25PL301010000IMGB1 від 06.02.2025 також міститься посилання на вищевказаний проформа-рахунок №317799919 від 27.01.2025 (а.с. 133-134).
Факт оплати вказаних послуг на суму 900,00 євро підтверджується платіжною інструкцією в іноземній валюті №4 від 28.01.2025 (а.с.24).
З огляду на викладене, наявними доказами підтверджено, що оплачена вартість послуг була сплачена за перевезення даної партії товару. 
Враховуючи те, що позивачем подано достатньо об`єктивних, допустимих та переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, які відповідачем не спростовані, виконавши вимоги процесуального права, всебічно і повно перевіривши обставини справи в їх сукупності, дослідивши представлені докази, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, вчиненого ТОВ "ІВ АГРО", та існування у відповідача обов`язку відшкодувати на користь позивача вартості втраченого вантажу - 247 328,10грн без ПДВ, вартості сплачених послуг з доставки товару в м.Холм - 900,00євро, що відповідно до курсу НБУ станом на день оплати складає 39 731,40грн без ПДВ, вартості послуг терміналу -291,59євро, що відповідно до курсу НБУ станом на день оплати складає 39 731,40грн без ПДВ, з урахуванням ПДВ загальна сума вартості втраченого товару та сплачених послуг складає 359 724,24грн, у зв`язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в даному обсязі.

Також за порушення строків доставки вантажу у місце призначення позивач на підставі п.4.7. договору нарахував та заявив до стягнення штраф у сумі 258 000,00грн за період з 10.02.2025 по 31.07.2025.
Відповідно до ст.546, 549 ЦК України, одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є неустойка у формі пені, штрафу, яка сплачується боржником у разі порушення зобов`язання.
Також, згідно зі ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 ЦК України).
Згідно з п.3.4. договору, за несвоєчасну подачу транспортного засобу під завантаження/розвантаження перевізник сплачує замовнику штраф у розмірі 1500,00грн за кожну почату добу прострочення подачі.
Враховуючи, що умовами заявки №1 від 05.02.2025 визначено термін перевезення з 05.02.2025 по 09.02.2025, тобто відповідачем порушено умови договору в частині своєчасного розвантаження товару (доставки вантажу) починаючи з 10.03.2025.
Перевіривши розрахунок позивача щодо нарахування неустойки, а також здійснивши власний перерахунок за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій ІПС LIGA 360, суд дійшов висновку про їх обґрунтованість, відповідність вимогам чинного законодавства та умовам договору, а також арифметичну вірність.
За таких обставин справи позовні вимоги підлягають задоволенню на суму 258000,00грн.

Крім того, на підставі ст.625 Цивільного кодексу України позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача, інфляційні втрати в сумі 18 714,62грн та три проценти річних у розмірі 5 085,42грн, які нараховані на суму завданих позивачу збитків.
Згідно зі ст.625 ГПК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду сформувала усталену правову позицію щодо природи цих платежів. Зокрема, у постанові від 2 липня 2025 року у справі №903/602/24 визначено, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, які виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора.
Тобто права кредитора на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум стосується лише випадків, коли не сплачено суму основного боргу, що дає право кредитору нарахування відповідних сум.
Разом з тим, інфляційні втрати та 3% річних на збитки не нараховуються.
З вищенаведених підстав слід відмовити у задоволені позовних вимог щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 18 714,62грн та трьох процентів річних у розмірі 5085,42грн.
Статтею 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.
У відповідності з п.4 ч.3 ст.129 Конституції України та ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідно до ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Відповідно до ст.77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 ГПК України).
У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи вищевикладене, оцінивши з огляду на положення ст.ст.74, 75-79, 86 ГПК України наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку задовольнити позов частково, стягнути з відповідача на користь позивача 617 724,24грн, з яких: 359724,24грн збитків та 258 000,00грн неустойки.

Щодо розподілу судових витрат. 
Відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.123 ГПК України).
Згідно з п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи часткове задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 7 412,70грн (з урахуванням коефіцієнта 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору у зв`язку з поданням позовної заяви в електронній формі з використанням ЄСІКС).
За приписами пунктів 1, 5 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом; закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.
Згідно з ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.
Як встановлено судом, при поданні даного позову позивач сплатив судовий збір в сумі 9 750,00грн, що підтверджується платіжною інструкцією №0000556666 від 30.07.2025 (а.с.4) без урахування передбаченого ч.3 ст.4 Закону України "Про судовий збір" коефіцієнту для пониження відповідного розміру ставки судового збору у зв`язку з поданням позовної заяви в електронній формі з використанням ЄСІКС.
Враховуючи вищевикладене, позивач (у разі подання відповідної заяви) має право на повернення з Державного бюджету України 2 051,70грн судового збору у зв`язку з переплатою.
Водночас суд роз`яснює, що 07.01.2025 набув чинності наказ Міністерства фінансів України від 26.11.2024 №606 "Про внесення змін до Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів", зареєстрований в Міністерстві юстиції України 10.12.2024 за № 1888/43233. Даним наказом внесено зміни до механізму повернення судового збору у випадках, визначених статтею 7 Закону України "Про судовий збір".
З механізмом повернення судового збору можна ознайомитись за посиланням на сайті Господарського суду Житомирської області: https://zt.arbitr.gov.ua/sud5007/pres-centr/news/1737101/. 
Керуючись статтями 123, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд  
ВИРІШИВ: 

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ІВ АГРО" (12440, Житомирська обл., Житомирський р-н, с.Зарічани, вул.Польова, буд.78, ЄДРПОУ 44470100)
на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОККО-ЕКСПРЕС" (82600, Львівська обл., Стрийський р-н, м.Сколе, вул.Героїв Маківки, буд.10, ЄДРПОУ 44849275)
- 359 724,24грн вартість втраченого майна;
- 258 000,00грн неустойки;
- 7412,70грн судового збору.

3. В задоволенні позову відмовити в частині стягнення 18 714,62грн інфляційних та 5085,42грн 3% річних.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено: 16.07.26 

Суддя Соловей Л.А.