ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 927/561/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кондратової І. Д. - головуючої, суддів - Вронської Г. О., Мамалуя О. О.

за участю секретаря судового засідання: Гнідобор А. В. ,

за участю представників учасників справи: 

- позивача (скаржник) - Жегуліна Ю. М. (адвокат), 
- відповідача 2 - Єлманової В. А. (адвокат),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 02.02.2022 
(суддя Моцьор В. В.)
та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2026
(головуюча - Барсук М. А., судді: Руденко М. А., Пономаренко Є. Ю.) 

у справі за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 
до 1. ОСОБА_1 ;
2. ОСОБА_2 ;
3. ОСОБА_3 ;
4. ОСОБА_4 ; 
5. ОСОБА_5 ;
6. ОСОБА_6 
про стягання шкоди в розмірі 434 526 950,08 грн,
Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду № 32.2-01/659 від 20.05.2026 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу справи № 927/561/21 у зв`язку із запланованою відпусткою суддів Баранця О. М. та Студенця В. І.
Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.05.2026 для розгляду справи № 927/561/21 визначено колегію суддів Касаційного господарського суду у наступному складі: головуюча - Кондратова І. Д., судді: Вронська Г. О., Мамалуй О. О.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. Короткий зміст позовних вимог
У травні 2021 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подав до Господарського суду Чернігівської області позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про солідарне стягнення 434 526 950,08 грн шкоди.
Позов обґрунтовано тим, що під час здійснення ліквідаційної процедури ПАТ "Банк "Демарк", Фонд виявив факти прийняття пов`язаними особами банку необґрунтованих рішень з кредитування юридичних - осіб, без додержання основних принципів кредитування, у тому числі, перевірки кредитоспроможності позичальників та без перевірки наявності ліквідного забезпечення таких кредитів, за результатом яких здійснено ряд завідомо збиткових активних операцій, які прямо протирічили інтересам Банку та його кредиторам, тим самим було завдано збитків на суму 434 526 950,08 грн.
2. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій
Правлінням Національного банку України було прийнято постанову № 600 від 25.09.2014 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Банк "Демарк" до категорії неплатоспроможних", у якій зазначено, зокрема, що за результатами аналізу даних статистичної звітності, що подається Банком "Демарк" до Національного банку України, установлено, що в Банку "Демарк" недостатньо коштів для виконання своїх зобов`язань перед вкладниками і кредиторами та його діяльність не відповідає вимогам банківського законодавства України і нормативно-правових актів Національного банку України.
На підставі вищезазначеної постанови Національного банку України виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 26.09.2014 прийнято рішення № 102 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Банк "Демарк", згідно з яким з 29.09.2014 в банку запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію.
Відповідно до постанови правління Національного банку України № 66 від 30.01.2015 було відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства "Банк "Демарк".
Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 30.01.2015 № 18 було розпочато ліквідаційну процедуру та призначено уповноважену особу на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк "Демарк".
Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 088/15 від 16.04.2015 було затверджено перелік (реєстр) вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства "Банк "Демарк", з подальшими змінами, на суму 1 171 771 994,81 грн.
Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 118/15 від 02.06.2015 затверджено ліквідаційну масу Публічного акціонерного товариства "Банк "Демарк", що з урахуванням змін становить: балансова вартість (з урахуванням позабалансових рахунків) в сумі 1 963 356 422,44 грн; ринкова вартість в сумі 236 362 652,91 грн.
Звіти про оцінку активів складено Товариством з обмеженою відповідальністю "Стоун Брідж" (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 16307/14 від 16.04.2014).
В процедурі ліквідації Публічного акціонерного товариства "Банк "Демарк" за рахунок майна банку частково було задоволено вимоги кредиторів на суму 123 502 465,28 грн та залишились незадоволеними у зв`язку із недостатністю майна для їх задоволення - 1 048 269 529,53 грн.
23.01.2020 внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 10641110033001921 про державну реєстрацію припинення Публічного акціонерного товариства "Банк "Демарк" як юридичної особи.
Протягом 2013-2014 років ОСОБА_1 займала посаду голови правління Публічного акціонерного товариства "Банк "Демарк"; ОСОБА_2 - заступника голови правління банку; ОСОБА_3 - начальника юридичного управління; ОСОБА_4 - головного бухгалтера; ОСОБА_5 - начальника відділу безпеки; ОСОБА_6 - начальника управління по роботі з корпоративними клієнтами.
25 вересня 2013 року між Публічним акціонерним товариством "Банк "Демарк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "СВ-ПРОФІТ" укладено кредитний договір № 1173 на суму 38 000 000,00 грн строком по 27.10.2014.
Рішення про надання кредиту приймалось кредитним комітетом Публічного акціонерного товариства "Банк "Демарк" у складі: ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_5 (протокол № 123 від 25.09.2013) та правлінням Публічного акціонерного товариства "Банк "Демарк" у складі: ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_7,ОСОБА_3 (протокол № 43 від 25.09.2013).
В забезпечення виконання зобов`язань по кредиту оформлено майнові права, а саме: право вимоги коштів по договору купівлі-продажу цінних паперів від 27.08.2013 № БВ2/76/13, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "СВ-ПРОФІТ" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ФВП ГРУП" в частковій сумі 38 000 000,00 грн, предметом якого є іменні інвестиційні сертифікати Товариства з обмеженою відповідальністю "КУА "НЬЮ ЕССЕТ" ПВНЗІФ "УКРНАДРА", а розрахунки проводяться до 27.11.2014.
Фактично кредитні кошти було використано через ряд операцій з цінними паперами для погашення заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕРРА Н" перед Публічним акціонерним товариством "Банк "Демарк" за кредитним договором № 1789 від 31.10.2012 в сумі 38 000 000,00 грн.
За результатом проведення претензійно-позовної роботи по стягненню заборгованості за вказаним кредитним договором було відкрито виконавче провадження № 51323838 з виконання наказу № 910/23152/15 виданого 02.11.2015 Господарським судом Луганської області про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "СВ-ПРОФІТ" на користь Публічного акціонерного товариства "Банк "Демарк" заборгованості за кредитним договором в сумі 38 000 000,00 грн та заборгованості за відсотками в сумі 1 107 700,02 грн.
При примусовому виконанні виконавчого документа державним виконавцем було накладено арешт на рахунки боржника в банках, однак кошти були відсутні. Відсутні у боржника також зареєстровані об`єкти нерухомого майна та інше майно, на яке можливо звернути стягнення, а тому 18.11.2016 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу згідно з вимогами Закону України "Про виконавче провадження".
29 серпня 2013 року між Публічним акціонерним товариством "Банк "Демарк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "СВ ІМПОРТ" укладено кредитний договір № 1073 на суму 38 000 000,00 грн, строком по 29.07.2014.
Рішення про надання кредиту приймалось кредитним комітетом Публічного акціонерного товариства "Банк "Демарк" у складі: ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_9 (протокол № 108 від 29.08.2013) та правлінням Публічного акціонерного товариства "Банк "Демарк" у складі: ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_10 (протокол № 40 від 29.08.2013).
В забезпечення виконання зобов`язань по кредиту оформлено майнові права, а саме: право вимоги коштів в частковій сумі 40 000 000,00 грн по договору купівлі-продажу цінних паперів від 20.12.2012 № БВ26/158/12, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "СВ ІМПОРТ" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Українська група консалтингу та розвитку", предметом якого є простий вексель Товариства з обмеженою відповідальністю "СТАВР ГРУП", а розрахунки проводяться до 18.12.2014.
В наступному було продовжено строк користування кредитом по 22.06.2015, переоформлено кредитну лінію в кредит, перенесено строк сплати відсотків за липень-серпень 2014 року по 30.09.2014 (протоколи засідання кредитного комітету Публічного акціонерного товариства "Банк "Демарк" № 94 від 29.07.2014, № 95 від 31.07.2014, та протоколи засідання правління Публічного акціонерного товариства "Банк "Демарк" № 41 від 29.07.2014, № 42 від 31.07.2014).
За результатом проведення претензійно-позовної роботи по стягненню заборгованості за зазначеним кредитним договором було відкрито виконавче провадження № 50996534 з виконання наказу № 910/22685/15 виданого 06.11.2015 Господарським судом міста Києва про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "СВ ІМПОРТ" на користь Публічного акціонерного товариства "Банк "Демарк" заборгованості за кредитним договором в сумі 38 000 000,00 грн, 8 471 888,89 грн процентів за користування кредитом, 747 369,95 грн пені за несвоєчасне погашення відсотків та 11 215 726,03 грн за несвоєчасне погашення кредиту.
Вказане виконавче провадження було завершене державним виконавцем, а виконавчий документ направлено на адресу стягувача в порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження", у зв`язку із відсутністю у боржника майна.
23 серпня 2013 року між Публічним акціонерним товариством "Банк "Демарк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ю-ПРИНТ" укладено кредитний договір № 1048 на суму 38 000 000,00 грн, строком по 24.07.2014.
Рішення про надання кредиту приймалось кредитним комітетом Публічного акціонерного товариства "Банк "Демарк" у складі: ОСОБА_1 , ОСОБА_6, ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 (протокол № 106 від 23.08.2013) та правлінням Публічного акціонерного товариства "Банк "Демарк" у складі: ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_3 , ОСОБА_10 (протокол № 39 від 23.08.2013).
В забезпечення виконання зобов`язань по кредиту оформлено майнові права, а саме: право вимоги коштів в частковій сумі 40 000 000,00 грн по договору купівлі-продажу цінних паперів від 21.06.2013 № БВ2/55/13, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ю-ПРИНТ" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ФВП ГРУП", предметом якого є іменні інвестиційні сертифікати Товариства з обмеженою відповідальністю "КУА "ФІНАНСОВИЙ АКТИВ" ЗДПІФ "РОЗУМНИЙ КАПІТАЛ", а розрахунки проводяться до 21.06.2015.
В наступному було продовжено строк користування кредитом по 20.03.2015, перенесено строк сплати відсотків за липень-серпень 2014 року по 30.09.2014 (протоколи засідання кредитного комітету Публічного акціонерного товариства "Банк "Демарк" № 91 від 24.07.2014, № 95 від 31.07.2014, та протоколи засідання правління Публічного акціонерного товариства "Банк "Демарк" № 38 від 24.07.2014, № 42 від 31.07.2014).
Фактично кредитні кошти було використано через ряд операцій з цінними паперами для погашення заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "СВ ІСПОРТ" перед Публічним акціонерним товариством "Банк "Демарк" за кредитним договором № 1777 від 29.10.2012 в сумі 36 000 000,00 грн по кредиту та 396 000,00 грн по відсоткам, а також для погашення заборгованості по відсоткам перед Публічним акціонерним товариством "Банк "Демарк" Товариством з обмеженою відповідальністю "ДЕЛЬКРЕДЕ", Товариством з обмеженою відповідальністю "ТРК "Українське кабельне телебачення", Товариством з обмеженою відповідальністю "БРАМА ЛТД", Товариством з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРОПТСЕРВІС", Товариством з обмеженою відповідальністю "ІКАР ТРЕЙД", Товариством з обмеженою відповідальністю "ВИДАВТОРОПТРЕСУРС".
30 січня 2014 року між Публічним акціонерним товариством "Банк "Демарк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АЛЬФАТРЕЙД" укладено кредитний договір № 108 на суму 37 950 000,00 грн, строком по 28.08.2014.
Рішення про надання кредиту приймалось кредитним комітетом Публічного акціонерного товариства "Банк "Демарк" у складі: ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_5 (протокол № 12 від 30.01.2014) та правлінням Публічного акціонерного товариства "Банк "Демарк" у складі: ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_10 (протокол № 40 від 29.08.2013).
В забезпечення виконання зобов`язань по кредиту оформлено майнові права, а саме: право вимоги коштів по договору купівлі-продажу цінних паперів від 28.12.2012 №БВ20/164/12, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АЛЬФАТРЕЙД" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Українська група консалтингу та розвитку" в частковій сумі 40 000 000,00 грн, предметом якого є простий вексель Товариства з обмеженою відповідальністю "СТАВР ГРУП", а розрахунки проводяться до 30.09.2014.
Фактично кредитні кошти було використано через ряд операцій з цінними паперами для погашення заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРІН ТАЙМ" перед Публічним акціонерним товариством "Банк "Демарк" за кредитним договором № 661 від 31.05.2013 в сумі 37 950 000,00 грн.
28 листопада 2013 року між Публічним акціонерним товариством "Банк "Демарк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ОМЕГАБУД-СЕРВІС" укладено кредитний договір № 1586 на суму 37 800 000,00 грн, строком по 28.08.2014.
Рішення про надання кредиту приймалось кредитним комітетом Публічного акціонерного товариства "Банк "Демарк" у складі: ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_11 (протокол № 150 від 28.11.2013) та правлінням Публічного акціонерного товариства "Банк "Демарк" у складі: ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_3 (протокол №40 від 29.08.2013).
В забезпечення виконання зобов`язань по кредиту оформлено майнові права, а саме: право вимоги коштів по договору купівлі-продажу цінних паперів від 06.11.2013 № БВ2/100/13, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "ОМЕГАБУД-СЕРВІС" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ФВП ГРУП" в частковій сумі 40 000 000,00 грн, предметом якого є іменні інвестиційні сертифікати Товариства з обмеженою відповідальністю "КУА "НЬЮ ЕССЕТ" ПВНЗІФ "УКРНАДРА", а розрахунки проводяться до 06.11.2015.
В наступному було перенесено строк сплати відсотків за червень-липень 2014 року на 28.08.2014 (протокол засідання кредитного комітету Публічного акціонерного товариства "Банк "Демарк" № 82 від 27.06.2014 та протокол засідання правління Публічного акціонерного товариства "Банк "Демарк" № 35 від 27.06.2014).
За результатом проведення претензійно-позовної роботи по стягненню заборгованості за вказаним кредитним договором було відкрито виконавче провадження № 51323896 з виконання наказу № 913/757/15 виданого 16.11.2015 Господарським судом Луганської області про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ОМЕГАБУД-СЕРВІС" на користь Публічного акціонерного товариства "Банк "Демарк" заборгованості за кредитним договором в сумі 37 800 000,00 грн, 10 922 281,16 грн процентів за користування кредитом.
Вказане виконавче провадження було завершене державним виконавцем, а виконавчий документ направлено на адресу стягувача в порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження", у зв`язку із відсутністю у боржника майна.
3. Короткий зміст судових рішень
Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 02.02.2022 у справі № 927/561/21 у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем документально не підтверджено жодного елементу цивільно-правової відповідальності, не доведено розмір шкоди (збитків), якими діями відповідачів спричинена шкода (збитки), причинно-наслідковий зв`язок між їх діями і визначеною позивачем сумою шкоди (збитків).
20.12.2022 Північний апеляційний господарський суд ухвалив постанову, якою рішення Господарського суду Чернігівської області від 02.02.2022 у цій справі скасував та прийняв нове рішення про задоволення позовних вимог.
Постановою Верховного Суду від 12.12.2023 касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.12.2022 скасовано та справу № 927/561/21 передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Після нового розгляду постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2026 рішення Господарського суду Чернігівської області від 02.02.2022 змінено, викладено його мотивувальну частину у редакції цієї постанови, а резолютивну частину рішення - залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оскільки позивачем було доведено повний склад цивільного правопорушення відповідачів, а саме неправомірність поведінки особи, тобто її невідповідність вимогам, наведеним в актах цивільного законодавства; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою; вину заподіювача шкоди, яка презюмується, заявлений позов є вмотивованим та обґрунтованим. Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідачем 2 у суді першої інстанції було заявлено про застосування позовної давності у цій справі і апеляційний господарський суд встановив, що позивачем пропущена позовна давність є самостійною підставою для відмови у позові. При цьому, суд апеляційної інстанції вказав, що пропуск позовної давності є самостійною підставою для відмови у позові. Водночас, апеляційний господарський суд визнав недоведеними обставини щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, про які зазначав позивач.
4. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи касаційної скарги. Доводи інших учасників справи
Фонд подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить рішення суду першої та постанову суду апеляційної інстанцій скасувати й ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов повністю.
На виконання вимог пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень скаржник визначає випадки, передбачені пунктами 1 та 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
Обґрунтовуючи наявність випадку відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції застосував норми частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18, від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц (щодо моменту початку відліку позовної давності), від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (щодо застосування статті 261 Цивільного кодексу України); постановах Верховного Суду від 05.02.2024 у справі № 910/4149/21 (щодо встановлення обставин недостатності майна Банку); від 18.03.2024 у справі № 910/12955/20 (щодо розмежування різних видів (випадків) заподіяння шкоди (аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18), та відповідно розмежування моменту початку відліку позовної давності у даній категорії спорів); від 28.05.2025 у справі № 910/8847/23 (щодо розмежування видів позовів Фонду в залежності від того, в чиїх інтересах такий позов подається); від 09.07.2025 у справі № 927/252/21 (щодо необхідності надання правової оцінки письмовій заяві позивача щодо питань захисту його прав та інтересів згідно з главою 19 Цивільного кодексу України, зокрема, щодо обставин відсутності порушення строків позовної давності або (в разі протилежного висновку суду) поважності причин його пропуску).
Обґрунтовуючи наявність підстави касаційного оскарження відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає, що відсутні висновки Верховного Суду щодо застосування норм статей 541 та 543 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах. Фонд вважає, що в даній категорії спорів позовна давність повинна застосовуватися індивідуально саме щодо вимог до тих осіб, які заявили про її застосування, навіть якщо вимога є солідарною, адже невиконання вимоги одним з боржників не позбавляє права виконати солідарну вимогу іншими відповідачами.
Відповідач 2 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить відмовити у її задоволенні, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.
Відзив обґрунтовано тим, що справи, на які посилається скаржник в обґрунтування наявності випадку відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, не є релевантними до даної справи. Також відповідач 2 у відзиві зазначив, що безпідставними є аргументи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм статей 541 та 543 Цивільного кодексу України, оскільки такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 521/19151/14.
5. Позиція Верховного Суду
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовуються правила статті 300 ГПК України, відповідно до якої переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша). 
Фонд у касаційній скарзі просить скасувати як рішення суду першої інстанції, так і постанову суду апеляційної інстанції.
Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що суд першої інстанції відмовляючи у позові по суті спору виходив з того, що Фондом не доведено жодного елементу цивільно-правової відповідальності.
В свою чергу, суд апеляційної інстанції не погодився із такими висновками суду першої інстанції та дійшов протилежного висновку про доведеність позивачем повного складу цивільного правопорушення. Наведене стало підставою для зміни мотивувальної частини рішення суду першої інстанції.
Водночас, колегія суддів враховує, що касаційна скарга не містить аргументів щодо незгоди із висновками суду апеляційної інстанції про доведеність позивачем повного складу цивільного правопорушення.
Натомість аргументи касаційної скарги зводяться до незгоди із висновками суду апеляційної інстанції про пропуск Фондом позовної давності та про визнання недоведеними обставини щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, про які зазначав позивач.
Отже, відповідно до вимог статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції переглядає постанову суду апеляційної інстанції в частині висновків про пропуск Фондом позовної давності та про визнання недоведеними обставини щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, про які зазначав позивач.
Так, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позову.
При цьому, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачем 2 у суді першої інстанції було заявлено про застосування позовної давності у цій справі.
Надаючи оцінку аргументам відповідача 2 про сплив позовної давності, суд апеляційної інстанції керувався висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18 та висновками Корпоративної палати, викладеними в постанові від 04.06.2024 у справі № 916/3724/21, про те, що перебіг позовної давності розпочинається з дня затвердження останнього з двох документів, а саме затвердженого реєстру акцептованих вимог кредиторів або акта формування ліквідаційної маси банку шляхом відповідних розрахунків.
Суд апеляційної інстанції встановив, що реєстр акцептованих вимог кредиторів банку затверджений рішенням виконавчої дирекції Фонду від 16.04.2015 №088/15 (зміни були внесені рішенням Фонду від 03.06.2019 №1411), оціночна (ринкова) вартість ліквідаційної маси банку затверджена рішенням виконавчої дирекції Фонду від 02.06.2015 №118/15 (зміни були внесені рішенням Фонду від 10.05.2018 №1300).
Тобто, за висновками апеляційного господарського суду, можливість виявлення недостатності майна Банку виникла у Фонду від 02.06.2015, за таких обставин, перебіг трирічного строку позовної давності розпочався 03.06.2015 та закінчився 03.06.2018. Із відповідним позовом у даній справі Фонд звернувся 31.05.2021, тобто із пропуском строку позовної давності.
Суд апеляційної інстанції також зазначив, що обставини в частині пропуску строку позовної давності також були підтверджені Верховним Судом у постанові від 09.07.2025 у справі № 927/252/21, в якій розглядались схожі вимоги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення збитків з тих самих відповідачів, як членів правління та кредитного комітету ПАТ "Банк "Демарк".
Водночас, зазначив, що 04.10.2021 позивачем було подано відповідь на відзив, в якому позивачем були викладені обставини поважності причин пропуску строку позовної давності.
В обґрунтування поважності причин пропуску строку позовної давності на звернення із даним позовом позивач посилається на те, що ним 01.06.2018 (тобто в межах трирічного строку позовної давності) був поданий позов до Оболонського районного суду міста Києва до пов`язаних із ПАТ "Банк "Демарк" осіб про відшкодування шкоди. Однак, за результатами розгляду позову Оболонський районний суд міста Києва ухвалою від 08.11.2018 закрив провадження у справі № 756/7158/18 як таке, що не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства з огляду на правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 757/75149/17-ц.
Надаючи оцінку аргументам позивача щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, суд апеляційної інстанції зазначив, що позивач майже 2,5 роки не вчиняв ніяких дій на подачу позову до господарського суду, після того як дізнався, що відповідний спір відноситься до господарської юрисдикції. При цьому суд апеляційної інстанції встановив, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували обґрунтовану мету зволікання з поданням позову у цій справі майже через 2,5 роки після закриття провадження у справі № 756/7158/18. З огляду на що апеляційний господарський суд визнав недоведеними обставини щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, про які зазначив позивач.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України
Як зазначалося раніше, касаційне провадження у справі відкрито, зокрема відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, яка визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Наведене узгоджується із частиною четвертою статті 236 ГПК України, яка визначає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Отже, відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) відсутня постанова Верховного Суду про відступлення від такого висновку; (3) висновок Верховного Суду стосується правовідносин, які є подібними.
При цьому, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Верховний Суд також неодноразово зазначав, що не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду.
Так, у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду визначила наступні критерії подібності правовідносин у розумінні норм процесуального законодавства:
- термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші (пункт 24 постанови);
- для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями (пункт 25 постанови);
- подібність спірних правовідносин, виявлена одночасно за трьома критеріями, означатиме тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього). Але процесуальний закон не вимагає встановлювати тотожність. З огляду на значення слова "подібний" не завжди означає тотожність (пункт 28 постанови);
- у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (пункт 31 постанови).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини) (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №233/2021/19).
Здійснена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови).
Суд відхиляє доводи скаржника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18, від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц, від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 05.02.2024 у справі № 910/4149/21, від 18.03.2024 у справі № 910/12955/20, від 28.05.2025 у справі № 910/8847/23, від 09.07.2025 у справі № 927/252/21, з огляду на таке.
У справі № 761/45721/16-ц, яка переглядалась Великою Палатою Верховного Суду, спадкоємець вкладника Банку звернувся із позовом до власника істотної участі банку про стягнення на його користь коштів як збитків, завданих, на думку позивача, неправомірними діями відповідача по відношенню до банку.
У справі № 444/9519/12, яка переглядалась Великою Палатою Верховного Суду, предметом спору були вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором. Підставою для звернення із позовом стало неповернення кредиту у строк встановлений договором.
Отже, у справі, що переглядається, на відміну від справ №№ 444/9519/12, 761/45721/16-ц, зовсім інші предмет, підстави позову, зміст позовних вимог, матеріально-правове регулювання спірних правовідносин та встановлені фактичні обставини.
У постанові від 05.02.2024 у справі № 910/4149/21 Верховний Суд у складі палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів‚ корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду вирішував питання чи входить у предмет доказування у справах щодо стягнення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб з пов`язаних з Банком осіб шкоди, завданої рішеннями, діями (в тому числі вчиненими правочинами, операціями, укладеними договорами) та/або бездіяльністю останніх з`ясування обставин недостатності майна банку та правомірності/неправомірності дій Фонду/уповноваженої особи Фонду щодо розпорядження активами Банку, як передумови для задоволення відповідного позову. Верховний Суд у наведеній постанові не надавав правових висновків про застосування положень Цивільного кодексу України щодо застосування загальної позовної давності та приписів Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", зокрема, частини сьомої статті 52 цього Закону, щодо застосування спеціальної позовної давності. При цьому, на відміну від справи, яка розглядається, станом на час звернення Фонду з відповідним позовом до суду процедура ліквідації Банка не була завершена, запис про припинення Банка як юридичної особи до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не вносився. Тобто у наведеній справі мають місце відмінні фактичні обставини, що виключає подібність правовідносин у порівнянні зі справою, яка розглядається.
У постанові Верховного Суду від 18.03.2024 у справі № 910/12955/20 висновки Суду щодо застосування позовної давності стосувались вирішення питання, з якого моменту починається перебіг позовної давності у спорах про стягнення шкоди, заподіяної банку його колишніми керівниками, розмір якої визначений як збитки за конкретними кредитними договорами (різниця між сумою заборгованості за договором та ціною продажу Фондом прав вимоги за таким договором в процесі ліквідації). При цьому, на відміну від справи, яка розглядається, станом на час звернення Фонду з відповідним позовом до суду процедура ліквідації Банка не була завершена, запис про припинення Банка як юридичної особи до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не вносився. Зазначене свідчить про відмінність фактичних обставин у наведеній справі в порівнянні зі справою, яка розглядається, що свідчить про неподібність правовідносин у цих справах.
Колегія суддів враховує, що безвідносно до аналізу неподібності справ № 910/4149/21 та № 910/12955/20, встановлення обставин того, що станом на час звернення Фонду з відповідними позовами до суду у справах № 910/4149/21 та № 910/12955/20, процедура ліквідації Банка не була завершена, а запис про припинення Банка як юридичної особи до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не вносився, додатково свідчить про нерелевантність посилань Фонду на вказані постанови Верховного Суду.
Такі висновки викладено у постанові Корпоративної палати від 04.06.2024 у справі № 916/3724/21.
У справі № 910/8847/23 Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до суду з позовом до російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації про стягнення майнової шкоди, заподіяної Банку (Публічному акціонерному товариству «Фідобанк»), внаслідок неправомірних дій відповідача - збройної агресії та тимчасової окупації території України (що позбавило Банк можливості ефективного управління своїми активами, розміщеними на тимчасово окупованих територіях (місто Донецьк та Донецька область, Автономна Республіка Крим).
Водночас у справі № 903/43/22 Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до суду з вимогами до фізичних осіб про стягнення майнової шкоди, яка виникла внаслідок здійснення відповідачами, що є пов`язаними особами банку, операцій, які прямо суперечили інтересам банку.
Зазначене свідчить про нерелевантність справ № 910/8847/23 та № 927/561/21 за змістовим критерієм.
У справі № 927/252/21 Верховний Суд встановив, що Фондом пропустив позовну давність. При цьому зазначив, що висновки судів попередніх інстанцій в контексті питання позовної давності не відповідають висновкам, зокрема, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі №910/11027/18 та у постанові Верховного Суду від 04.06.2024 у справі №916/3724/21. Однак, підставою для направлення Верховним Судом справи на новий розгляд стало те, що доводи Фонду щодо поважності причин пропуску строку залишилися без жодної правової оцінки.
У справі, що переглядається, на відміну від справи № 927/252/21, судом апеляційної інстанції надано оцінку доводам Фонду щодо поважності причин пропуску строку і за наслідками такої оцінки визнано їх неповажними.
Зазначене свідчить про нерелевантність справ № 927/252/21 та № 927/561/21 за змістовим критерієм.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18, на яку посилається скаржник та посилався суд апеляційної інстанції, було викладено висновок про те, що розмір недостатності майна банку для задоволення вимог всіх кредиторів має бути виявлений Фондом на підставі затвердженого реєстру акцептованих вимог кредиторів та акта формування ліквідаційної маси банку шляхом відповідних розрахунків. Відповідно, у таких випадках перебіг позовної давності розпочинається з дня затвердження останнього з двох зазначених вище документів.
Зазначена правова позиція неодноразово була наведена Верховним Судом у своїх постановах, зокрема і після скасування Великою Палатою Верховного Суду своєї постанови від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18, а відтак наразі є чіткою і усталеною судовою практикою і від цих висновків Верховний Суд не відступав.
Суд касаційної інстанції зазначає про те, що висновки суду апеляційної інстанції в частині застосування позовної давності не суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18, на неврахування якої судом послався скаржник у касаційній скарзі, а навпаки зміст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції свідчить, що останню прийнято з урахуванням таких висновків Верховного Суду.
Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України
Відповідно до приписів пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Положення цієї статті спрямовані на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, необхідно встановити відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а також, наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
В касаційній скарзі позивач зазначив, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми статей 541 та 543 Цивільного кодексу України, і відсутній висновок щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах. 
Такі аргументи позивачем обґрунтовано тим, що в даній категорії спорів позовна давність повинна застосовуватися індивідуально саме щодо вимог до тих осіб, які заявили про її застосування, навіть якщо вимога є солідарною, адже невиконання вимоги одним з боржників не позбавляє права виконати солідарну вимогу іншими відповідачами.
Надаючи оцінку доводам скаржника в цій частині, Верховний Суд виходить з такого.
Відповідно до частини першої статті 1190 Цивільного кодексу України спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.
Особи вважаються такими, що спільно завдали шкоди, якщо вони завдали неподільну шкоду взаємопов`язаним сукупними діями або діями з єдністю наміру. Солідарний характер відповідальності осіб, що спільно завдали шкоди, пояснюється неподільністю результату їх шкідливих діянь та необхідністю створення умов для відновлення порушених прав потерпілого.
За змістом зазначеної норми закону спільною вважається шкода як неподільний результат неправомірних дій або бездіяльності двох і більше осіб. При цьому не обов`язково, щоб дії або бездіяльність, які завдали шкоди іншим особам, співпадали за часом. Це правило поширюється на випадки, коли неможливо встановити, яка дія та в якій мірі спричинила настання такого наслідку.
Відповідно до статті 541 Цивільного кодексу України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.
Статтею 543 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. 
У справі про солідарне стягнення шкоди до відповідачів висувається єдина позовна вимога, а не окрема вимога до кожного із співвідповідачів. 
Отже, на відміну від спору з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку, у спорі з декількома належними відповідачами, до яких позивач звернув солідарну вимогу, будь-хто з них може заявити суду про застосування позовної давності як до вимог, які звернуті до нього, так і до вимог, які звернуті до інших відповідачів, в яких є солідарний обов`язок.
Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 536/1841/15-ц, у постановах Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 752/10864/19, від 26.06.2019 у справі № 521/19151/14.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд апеляційної інстанції правильно застосував положення статей 541, 543 Цивільного кодексу України.
Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 3 частини другої статті 287 ГПК України, також не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.
6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.
Відповідно до частини першої статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Верховний Суд, переглянувши оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, вважає, що підстав для зміни чи скасування постанови суду апеляційної інстанції немає.
7. Судові витрати
Враховуючи те, що скаржник в силу приписів пункту 24 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору, касаційний суд за правилами статті 129 ГПК України не здійснює розподіл судових витрат за подання касаційної скарги.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ :
1. Касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб залишити без задоволення.
2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2026 у справі № 927/561/21 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуюча І. Кондратова

Судді Г. Вронська

О. Мамалуй