ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3252/26 Справа № 182/2664/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О.В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Макарова М.О., 
за участю секретаря судового засідання — Глущенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кононенко Олександра Русланівна, на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2025 року у складі судді Рунчевої О.В. у цивільній справі № 182/2664/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи — виконавчий комітет Нікопольскої міської ради, Служба у справах дітей Нікопольської міської ради, Служба у справах дітей виконавчого комітету Мозолевської (Першотравенської) сільської ради про визначення місця проживання дитини з батьком та стягнення аліментів, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа — Орган опіки та піклування виконавчого комітету Нікопольської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, відібрання малолітньої дитини від батька, –

ВСТАНОВИЛА: 

У червні 2023 року позивач ОСОБА_2 звернувся через суд із позовом, пред`явленим до ОСОБА_1 , де третіми особами залучені виконавчий комітет Нікопольскої міської ради, Служба у справах дітей Нікопольської міської ради, Служба у справах дітей виконавчого комітету Мозолевської (Першотравенської) сільської ради, на предмет визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із ним та стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від усіх видів її доходів щомісяця, обґрунтовуючи це тим, що 10 вересня 2010 року між позивачем та відповідачкою був укладений шлюб, в якому у подружжя народилось двоє дітей — ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб між сторонами розірваний за рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2018 року. Після розірвання шлюбу за спільною згодою сторін донька залишилась проживати разом з матір`ю, а син - з батьком. Позивач із сином змінили місце проживання та переїхали з м. Дніпра до м. Нікополя. З 22 травня 2018 року про 24 червня 2021 року неповнолітній ОСОБА_5 відвідував в м. Нікополі дошкільний навчальний заклад №26 «Росточок». З вересня 2021 року по теперішній час він навчається в Нікопольському ліцеї №16 Нікопольської міської ради.
29 жовтня 2019 року ОСОБА_2 придбав будинок АДРЕСА_1 , де і проживав разом із сином. 02 листопада 2021 року відповідачка надала свою згоду, як матір, на реєстрацію місця проживання сина разом з батьком за вказаною вище адресою.
Останнім часом відповідачка виявила бажання, щоб малолітній ОСОБА_5 проживав разом з нею, висловлювала погрози, що забере сина. Позивач наголошує, що з 2018 року він виховує сина, піклується про його здоров`я, моральний та фізичний розвиток, матеріально забезпечує всі його потреби. У сина склались дуже теплі та довірливі відносини з його новою дружиною – ОСОБА_6 . Зазначає, що він не зловживає алкогольними напоями, не перебуває на обліку у нарколога та психіатра, має власне житло, за місцем проживання характеризується позитивно, відповідально ставиться до своїх батьківських обов`язків, працює помічником нотаріуса та має стабільний дохід. Між ним та сином утворилась сильна прив`язаність та психологічний контакт, а тому вважає що місце проживання малолітнього ОСОБА_5 повинно бути визначено разом з ним, що буде відповідати інтересам дитини. Також вважає, що відповідач, як матір дитини, повинна його утримувати, що є підставою для стягнення із неї аліментів на утримання спільного сина (а.с.2-8 Том І).
20 листопада 2023 року відповідачка ОСОБА_1 звернулась через суд із зустрічним позовом, пред`явленим до ОСОБА_2 , де третьою особою залучено Орган опіки та піклування виконавчого комітету Нікопольської міської ради, на предмет відібрання її малолітнього сина ОСОБА_5 у батька, передання його матері, та визначення місця проживання дитини разом з нею, обґрунтовуючи це тим, що після розірвання шлюбу вона та колишній чоловік продовжили спілкування щодо способу участі кожного з батьків у житті дітей та за усною домовленістю діти періодично проживали як у неї, так і у ОСОБА_2 у місті Нікополь. ОСОБА_1 проживала з дітьми у квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , в якій 1/2 частка належить їй на праві приватної власності. В 2018 році дочка ОСОБА_7 пішла до школи у перший клас у м. Дніпрі, а син ОСОБА_5 більше часу проводив з батьком, оскільки вона була вимушена вийти на роботу. Натомість всі вихідні, відпустки та свята ОСОБА_5 проводив з мамою та сестрою ОСОБА_8 . Під час карантину, спричиненого коронавірусом, ОСОБА_1 працювала вдома дистанційно та займалась дітьми, а ОСОБА_5 став більше часу проводити з нею. Вона приділяла йому багато уваги, забезпечувала належні умови проживання, піклувалась про його фізичний та духовний розвиток. У вихідні дні вони активно проводили час, відвідували цирк, розважальні дитячі кімнати, тощо. Вона купувала синові подарунки, іграшки, одяг та взуття, подарувала планшет. У неї з дитиною були чудові стосунки.
З початком повномасштабного вторгнення рф в Україну малолітній ОСОБА_5 перебував у батька, і він відмовився повертати його матері. На нескінченні прохання віддати сина, щоб вивезти його в безпечну країну він пообіцяв це зробити, однак своєї обіцянки так і не виконав. Після чого почав переховувати сина у друзів та родичів, і ОСОБА_1 не могла його знайти. Донька ОСОБА_7 дуже емоційно реагувала на обстріли та вибухи. ОСОБА_1 вважала, що безпечне місце допоможе пережити дитині хвилювання, а тому, розуміючи, що подальше перебування в Україні може психотравматично вплинути на стан дитини, вона разом з донькою виїхала за кордон, не залишаючи спроби забрати і сина, однак ОСОБА_2 усіляко перешкоджав їй у цьому. У березні 2022 року ОСОБА_1 з донькою виїхала з міста Дніпра, наразі вони перебувають в Республіці Ірландія. З цього часу і по сьогоднішній день вона намагалась дійти згоди з колишнім чоловіком, щоб хоча б на період воєнного стану забрати сина із собою до безпечної країни, однак отримувала категоричні відмови та погрози.
ОСОБА_1 неодноразово зверталась до Служби в справах дітей Нікопольської міської ради з проханням посприяти поверненню їй сина, або хоча б визначити порядок спілкування з ним. В листі виконавчого комітету від 05 вересня 2022 року їй було надано відповідь, що ОСОБА_5 перебуває в м. Дніпрі у свого хрещеного батька ОСОБА_9 , у зв`язку з активними бойовими діями на території м. Нікополя.
Дізнавшись, що син перебуває у сторонніх людей, ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду м. Чернівці, де рішенням суду від 24 березня 2023 року було задоволено її позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей ОСОБА_10 та ОСОБА_5 в розмірі 1/3 частини від усіх видів його доходів щомісяця, а також малолітнього сина ОСОБА_5 залишено проживати разом з нею. Після ухвалення даного рішення ОСОБА_1 повернулась з-за кордону до м. Нікополя та намагалась повернути дитину, однак пошуки сина не дали результатів. В телефонному режимі ОСОБА_2 відмовився повідомити місцезнаходження сина, за його адресою двері ніхто не відчинив, як не відчинили двері і за адресою матері ОСОБА_2 - ОСОБА_11 по АДРЕСА_3 , що стало підставою звернення ОСОБА_1 до поліції. Від співробітників поліції їй стало відомо, що за наданим рішенням дитину не можна повернуто у примусовому порядку, оскільки відсутня вимога про примусове відібрання сина, а в мотивувальній частині рішення вказано «матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами щодо місця проживання доньки та сина сторін». Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що на момент подачі позову про визначення місця проживання дитини, ОСОБА_2 проходив військову службу в лавах ЗСУ, фактично з дитиною не проживав, а тому не може надати дитині належного виховання, займатись його доглядом. ОСОБА_5 проживає разом з бабою похилого віку та мачухою.
ОСОБА_1 також наголошує, що після ухвалення рішення ОСОБА_12 судом вона позбавлена можливості спілкуватись із сином, її номер заблоковано. На її думку, дитину почали налаштовувати проти неї. Батько дитини, в свою чергу, не заохочує ОСОБА_5 до більш близького спілкування з матір`ю та рідною сестрою, і саме такі дії відповідача ОСОБА_2 порушують її батьківські права, як матері неповнолітньої дитини, за відновленням яких вона звернулась до суду із зустрічним позовом (а.с.98-113 Том І).
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2025 року первісну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Виконавчий комітет Нікопольської міської ради, Служба у справах дітей Нікопольської міської ради, Служба у справах дітей Виконавчого комітету Мозолевської (Першотравневської) сільської ради про визначення місця проживання дитини з батьком та стягнення аліментів - задоволено частково.
Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком  ОСОБА_2 . 
Стягнуто з  ОСОБА_1 аліменти на користь  ОСОБА_2  на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частини від усіх видів її заробітку (доходів), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину певного віку щомісяця, починаючи з 05 червня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.
Допущено негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 1 073,60 грн.
В задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_1  до  ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Нікопольської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю, відібрання малолітньої дитини від батька - відмовлено (а.с.92-101 Том ІІІ).
Рішення суду мотивовано доведеністю первісних позовних вимог ОСОБА_2 належними доказами, встановленням судом першої інстанції факту проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком, який створив усі належні умови для проживання, навчання та догляду і утримання дитини, що також узгоджується і з рішенням Мозолевської (Першотравенської) сільської ради №457 від 20 вересня 2024 року, яким затверджено висновок про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 разом із батьком ОСОБА_2 . Крім того суд першої інстанції врахував, що постановою Чернівецького апеляційного суду від 08 квітня 2025 року визначено місце проживання малолітньої доньки сторін ОСОБА_4 разом із матір`ю ОСОБА_1 , а в задоволенні вимог ОСОБА_1 щодо визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_3 разом із нею відмовлено. Також суд першої інстанції вважав, що день розгляду справи малолітній ОСОБА_3 проживає в с. Лошкарівка Нікопольського району Дніпропетровської області, яке, згідно офіційного переліку, не відноситься до територій, на яких ведуться (велися) активні бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією. 
Не погодившись з рішенням суду,  ОСОБА_1 у грудні 2025 року через свого представника — адвоката Кононенко О.Р. подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі та задовольнити її зустрічні позовні вимоги повністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції як норм матеріального, так і процесуального права, невірно встановленими фактичними обставинами справи та неповне з`ясування таких обставин, що призвело до помилкового висновку суду. Скаржник наголосила, що суд першої інстанції вибірково дослідив докази у справі, не надав належної оцінки всім наявним у справі доказам в їх сукупності, що потягло за собою неповноту врахування усіх істотних обставин справи. Так, відзначає, що судом першої інстанції не враховано факту відсутності створення ОСОБА_2 стабільних умов для дитини, відсутність гарантій безпеки та психологічного комфорту для дитини, що є пріоритетними критеріями при вирішенні спору щодо визначення місця проживання дитини. ОСОБА_2 , не зважаючи на бойові дії, на думку скаржника, утримує дитину протягом 3 років у м. Нікополь, що наразі є дуже небезпечним містом внаслідок постійних обстрілів військами російської федерації, полюваннями дронами на людей, що перебувають на вулицях, відсутністю можливості вільно пересуватись містом, а мета реєстрації як ВПО полягає виключно для того, щоб документально показати суду, що дитина перебуває у безпеці. Ці обставини підтверджуються Актом від 16 травня 2023 року, затвердженого головою квартального комітету №32 щодо проживання ОСОБА_5 разом із батьком ОСОБА_2 у АДРЕСА_1 та відповідями Служби у справах дітей Нікопольскої міської ради, де вказано про проживання дитини у місті Нікополі з бабусею та мачухою, тоді як за довідками ВПО ОСОБА_2 разом із сином мають цей статус з 03 жовтня 2022 року та мешкають у с. Лошкарівка Нікопольсокого району, що, на думку скаржника, суперечить одне одному. 
ОСОБА_2 , скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, у лютому 2026 року подав через свого представника — адвоката Мороз Н.М. відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а в задоволенні скарги відмовити. Мотивами відзиву зазначає те, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки усі зібрані докази у справі у своїй сукупності свідчать про тривалий характер проживання неповнолітнього сина разом із батьком, який приділяє вихованню сина належну увагу, позитивно характеризується органами, якими надавались висновки у справі. Також судом першої інстанції було правомірно встановлено, що між подружжям досягнуто усної домовленості, що донька ОСОБА_7 залишається проживати разом із матір`ю, а син ОСОБА_5 разом із батьком. Крім того ОСОБА_2 зазначає про те, що обстеженням психолога встановлено, що дитина має позитивний загальний емоційний стан, демонструє позитивне ставлення до осіб, з якими проживає разом. ОСОБА_2 зазначає, що рішенням виконкому Нікопольської міської ради №498 від 27 березня 2024 року за заявою ОСОБА_1 їй було визначено спосіб участі у вихованні та спілкуванні з сином, чому він не створює перешкоди та вони спілкуються радіозв`язком та через застосунок обміну повідомленнями. Також ОСОБА_1 наголосив, що після звільнення з лав ЗСУ він разом із сином проживають у с. Лошкарівка Нікопольського району, де взяті на облік ВПО. Дана територія за офіційними даними не входить до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупована, дитина знаходиться у безпечному місці та оточена любов`ю сім`ї. Вважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає (а.с.134-139 Том IV).
Інші учасники справи своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористалися та відзиву на апеляційну скаргу не подавали, але, в силу ч.3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, рішення суду скасувати з відмовою у задоволенні первісних вимог ОСОБА_2 та задоволенням частково зустрічних вимог ОСОБА_1 , виходячи з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач та відповідачка є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с.12 Том І) та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (а.с.11 Том І).
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2018 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірваний, в рішенні питання щодо визначення місця проживання дітей не розглядалось (а.с.10 Том І).
Судом першої інстанції також встановлено, що між подружжям було досягнуто усної домовленості, а саме, донька ОСОБА_7 залишилась проживати з матір`ю, син ОСОБА_5 залишився проживати з батьком.
19 червня 2018 року ОСОБА_2 в інтересах малолітнього сина була укладена Декларація з сімейним лікарем Центру первинної медико-санітарної допомоги м. Нікополь ОСОБА_13 (а.с.16 Том І).
З 22 травня 2018 року по 24 червня 2021 року ОСОБА_14 відвідував Комунальний заклад дошкільної освіти №26 «Росточок» Нікопольської міської ради, що підтверджується довідкою №5 від 01 травня 2023 року (а.с.13 Том І).
Згідно довідки №32 від 14 травня 2023 року, наданої головою квартального комітету №32, ОСОБА_2 разом з сином зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.17 Том І). ОСОБА_5 зареєстрований за даною адресою з 02 листопада 2021 року (а.с.18 Том І).
Згідно довідки №34 від 08 листопада 2022 року, наданої директоркою Нікопольського ліцею №16 ОСОБА_15 , ОСОБА_14 навчається в даному навчальному закладі у 2-му класі (а.с.14 Том І).
З огляду на наявні в матеріалах докази, суд першої інстанції вважав встановленим, що з 2018 року малолітній ОСОБА_14 на постійній основі проживав разом з батьком в м. Нікополь. Разом з тим, він відвідував і матір, яка мешкала в м. Дніпрі, і даний факт не заперечується обома сторонами, але ці візити скоріш мали епізодичний характер, оскільки відповідачкою не надано доказів, що ОСОБА_5 відвідував будь-який дошкільний навчальний заклад, а згодом і навчальний заклад в м. Дніпрі.
Даний факт суд першої інстанції вважав підтвердженим довідкою голови правління ОСББ «Бажова-26», де зазначено, що починаючи з 2018 року по 02 березня 2022 року ОСОБА_14 періодично проживав з матір`ю в кв. АДРЕСА_4 (а.с.18 Том ІІІ).
Разом з цим судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку з надвірними будівлями, загальна площа 96,1 кв.м., житлова площа 64,8 кв.м., розташованого в АДРЕСА_1 (а.с. 27 Том І).
ОСОБА_2 офіційно працевлаштований з 30 серпня 2019 року помічником приватного нотаріуса Нікопольського районного нотаріального округу Чубенко І.С. (а.с.28 Том І), отримує мінімальну заробітну плату (а.с.242-243 Том ІІ).
З 2023 року він був мобілізований до лав ЗСУ, але наказом командира військової частини НОМЕР_3 №184 від 23 червня 2024 року ОСОБА_2 виключений зі списків особового складу (а.с.147 Том І).
Внаслідок активних бойових дій на території Нікопольської територіальної громади позивач разом з сином змушені були виїхати до с. Лошкарівка Нікопольського району, де оформили статус внутрішньо переміщеної особи та зареєстрували своє місце проживання по АДРЕСА_5 (а.с.145,146 Том І). Згодом вони переїхали в інше помешкання в цьому ж населеному пункті та зареєструвались за адресою: АДРЕСА_6 (а.с.86-87 Том ІІ).
Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 13 грудня 2024 року, в будинку маються всі необхідні меблі, електро- та газопостачання, доступна технічна вода з колодязя, в селі є цілодобовий пункт видачі безкоштовної питної води, є в наявності речі та постільна білизна для всієї родини, дитина має гаджет для дистанційного навчання (а.с.122-123 Том ІІ).
Відповідачка ОСОБА_1 , в свою чергу, також має у власності житло - трикімнатну квартиру, загальною площею 65,7 кв.м., житловою площею 39,1 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_7 (а.с.16 зворот – 17 Том ІІІ).
ОСОБА_1 офіційно працевлаштована в АТ КБ «ПриватБанк», отримує середньомісячну зарплату в сумі 15 992,47 грн (а.с.45 зворот Том ІІІ).
З 02 березня 2022 року вона разом зі старшою дитиною ОСОБА_8 виїхала до Республіки Ірландія, де мешкає по теперішній час в будинку, площею 200 кв.м., де є 4 мебльовані спальні, велика вітальня з каміном і кухнею, 1 кабінет, в якому знаходиться комп`ютер і дитяча ігрова кімната, у будинку 4 ванни та 1 пральня. Донька ОСОБА_7 навчається в школі, навчання проходить виключно англійською та ірландською мовами, відвідує різноманітні дитячі гуртки (а.с.71-72 Том ІІ).
Обидва батьки на обліку у лікаря нарколога або психіатра не перебувають, до кримінальної відповідальності не притягувались, про що надали відповідні довідки.
Разом з цим судом першої інстанції встановлено, що рішення Мозолевської (Першотравневської) сільської ради №457 від 20 вересня 2024 року, яким затверджено висновок про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 разом з батьком ОСОБА_2 . У висновку зазначено, що ОСОБА_2 забезпечує та утримує родину матеріально, турбується про сина. Малолітня дитина сміливо висловлює свою думку, звертається з проханнями та намірами, просить залишити його проживати з батьком (а.с.4-5 Том ІІ). 
Також в судовому засіданні в присутності двох психологів — ОСОБА_16 та ОСОБА_17 судом першої інстанції був допитаний малолітній ОСОБА_14 , який зазначив, що хоче залишитись проживати з батьком, якого дуже любить, при цьому батько не перешкоджає йому спілкуватись з матір`ю. Пояснив суду, що зараз проживає в безпечному місці, в нього там є друзі, школу відвідує онлайн. Зауважив, що хотів би спілкуватись зі своєю сестрою ОСОБА_8 та з мамою, але жити з ними не бажає.
Психолог ОСОБА_16 припустила, що можливо присутні елементи навіювання з боку батька, тоді як психолог ОСОБА_17 зауважила, що в розповіді дитини ознак навіювання або стороннього впливу не було.
Суд першої інстанції також вважав встановленим, що рідні брат та сестра ОСОБА_7 та ОСОБА_5 з 2018 року фактично проживають роздільно з кожним з батьків у різних населених пунктах, між дітьми не встановлено тісного емоційного зв`язку, а тому сам факт спорідненості не є визначальним у цій справі та не може протиставлятись інтересам самого ОСОБА_5 , який протягом тривалого часу проживає разом із батьком однією сім`єю.
Крім того, в матеріалах справи наявне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 березня 2023 року (справа №727/9897/22) по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яким позовні вимоги задоволені та з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання дітей ОСОБА_10 та ОСОБА_5 в розмірі 1/3 частини від всіх видів його доходів щомісяця, та визначено місце проживання обох дітей разом з матір`ю.
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 08 квітня 2025 року дане рішення скасовано частково, визначено місце проживання малолітньої доньки ОСОБА_10 разом з матір`ю, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки в розмірі 1/6 частини від його доходів щомісяця, в задоволенні позову в частині місця проживання малолітнього ОСОБА_5 з матір`ю та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на його утримання відмовлено (а.с.171-190 Том ІІ). Касаційну скаргу на постанову Чернівецького апеляційного суду від 08 квітня 2025 року ОСОБА_1 до Верховного Суду не подавала.
Відмовляючи, зокрема, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 суд першої інстанції не врахував фактичних обставин, безпекової ситуації у місці проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , а також не надав правової оцінки усім доказам у справі.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини.
Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
У статті 5 Конвенції ООН про ліквідацію всіх форм дискримінації щодо жінок наголошено на необхідності вжиття заходів щодо зміни соціальних та культурних моделей поведінки чоловіків і жінок для досягнення викоренення забобонів, звичаїв та всіх інших проявів, що ґрунтуються на ідеї неповноцінності чи зверхності однієї із статей або стереотипності ролі чоловіків і жінок, а також визначення загальної відповідальності чоловіків і жінок за виховання та розвиток своїх дітей за умови, що в усіх випадках інтереси дітей мають перевагу.
У статті 5 Закону України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків» визначено, що державна політика щодо забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків спрямована, зокрема, на утвердження ґендерної рівності; недопущення дискримінації за ознакою статі; забезпечення рівної участі жінок і чоловіків у прийнятті суспільно важливих рішень; забезпечення рівних можливостей жінкам і чоловікам щодо поєднання професійних та сімейних обов`язків; підтримку сім`ї, формування відповідального материнства і батьківства; виховання і пропаганду серед населення України культури ґендерної рівності, поширення просвітницької діяльності у цій сфері; захист суспільства від інформації, спрямованої на дискримінацію за ознакою статі.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Виходячи зі змісту частини шостої статті 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання.
Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (частина друга статті 161 СК України).
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20).
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19). Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини.
У пункті 67 Загального коментаря № 14 від 29 травня 2013 року Комітет ООН з прав дитини зазначив, що в інтересах дитини доцільно виходити зі спільної батьківської відповідальності. Приймаючи рішення в інтересах дитини, суддя має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками.
У Резолюції «Рівність і спільна батьківська відповідальність: роль батька» від 02 жовтня 2015 року № 2079 Парламентська Асамблея Ради Європи підкреслила необхідність поваги органів влади держав-членів до права батьків нести спільну відповідальність, забезпечивши, щоб сімейне право передбачало у разі роздільного проживання батьків або розірвання шлюбу можливість спільної опіки над дітьми в їх найкращих інтересах на основі взаємної згоди між батьками (пункт 2).
Крім того, Парламентська Асамблея Ради Європи звернула увагу, що розвиток спільної батьківської відповідальності допомагає подолати гендерні стереотипи щодо ролей, які нібито призначаються жінкам і чоловікам у сім`ї, і є очевидним відображенням соціологічних змін, які відбулися за останні п`ятдесят років в організації приватної та сімейної сфер (пункт 4).
Відповідно до статті 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.
Спільне батьківство слід сприймати як координацію між дорослими у їхніх батьківських ролях і здатність підтримувати та допомагати один одному, воно сприяє покращенню співпраці між батьками та зменшенню ризику потенційних суперечок, оскільки така модель вільна від тягаря переможець-переможений.
У § 49 рішення «Zaunegger v. GERMANY» (заява № 22028/04 від 03 грудня 2009 року) Європейський суд з прав людини підкреслив, що різниця у поводженні є дискримінаційною для цілей статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо вона не має об`єктивного та розумного виправдання, тобто якщо вона не переслідує законної мети або якщо немає розумного зв`язку, пропорційності між використаними засобами та поставленою метою. Рішення щодо надання опіки мають ґрунтуватися на найкращих інтересах дитини, а у випадку конфлікту між батьками ці питання мають ретельно досліджуватися національними судами (§ 61). У цій справі ЄСПЛ визнав, що батько, який на національному рівні вимагав і не отримав спільного опіки щодо доньки, зазнав дискримінації.
Колегією суддів встановлено, що дитина сторін має прихильність до обох батьків, а рівне спілкування та взяття участі у вихованні дитини буде відповідати її комфортному зростанню та розвитку.
Доводи скаржника про те, що судом першої інстанції не було взято до уваги рішення виконкому Нікопольської міської ради від 27 березня 2024 року №498, яким визначено їй спосіб участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_3 , та встановлено графік зустрічей через відео та телефонний зв`язок кожної середи та неділі з 15.00 год до 18.00 год, по приїзду ОСОБА_1 з-за кордону за адресою фактичного перебування дитини, колегія суддів приймає до уваги та зазначає, що таке рішення ради ОСОБА_2 не виконується в повній мірі, оскільки ОСОБА_1 вимушена розшукувати сина із залученням співробітників поліції та соціальних служб, що узгоджується з матеріалами цієї справи.
Такі дії ОСОБА_2 перешкоджають ОСОБА_1 здійснювати у повній мірі свої батьківські обов`язки, що порушує принцип спільного батьківства, як координацію між дорослими у їхніх батьківських ролях і здатність підтримувати та допомагати один одному, що підвищує ризик потенційних суперечок між ними, та така модель батьківства сторін є тягарем переможець-переможений, де мати малолітньої дитини зазнає дискримінації, що є недопустимим у розумінні положень Сімейного кодексу, усталеної судової практики та практики Європейського Суду.
Колегія суддів відзначає, що згідно вимог ч.1 ст. 161 СК України спір вирішується не з приводу встановлення адреси місця знаходження дитини, а з приводу проживання дитини з одним із батьків, які є вільними у виборі місця проживання та пересуванні в силу ст. 33 Конституції України, ч.ч.1, 6 ст. 29 ЦК України, ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та можуть мати одночасно кілька місць проживання (ч.6 ст. 29 ЦК України).
В даному випадку між сторонами наявний спір про місце проживання дитини з одним із батьків, за обставин безпекової ситуації на території Нікопольського району Дніпропетровської області, що загрожує життю та здоров`ю малолітньої дитини ОСОБА_14 та позбавляє його належного розвитку, навчання, спокійного та безпечного місця проживання, хоча б і разом з батьком за попередньою згодою між обома батьками.
Згідно зі ст.8 закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів.
Згідно зі ст. ст.18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою ВР від 27.02.91, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.
З відповіді Служдби у справах дітей виконкому Мозолевської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області від 01 червня 2026 року №108 встановлено, що дитина ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком зареєстрований ВПО в АДРЕСА_6 . Дитина з батьком проживали великий проміжок часу в селі, однак на момент останнього відвідування даної адреси нікого вдома не виявлено. Місце перебування дитини Службі опіки та піклування невідомо (а.с.192 Том ІV).
Разом з цим з відповіді виконкому Нікопольської міської ради від 11 травня 2026 року №670 на скаргу ОСОБА_1 (а.с.193 Том ІV) колегією суддів встановлено, що, перевіряючи виконання рішення виконкому Нікопольської міської ради від 27 березня 2024 року №498 щодо встановлення способу участі у вихованні та спілкуванні ОСОБА_1 з малолітньою дитиною ОСОБА_5 , здійснено захід до малолітнього ОСОБА_3 , який на момент звернення ОСОБА_1 зі зверненням проживав за адресою: АДРЕСА_3 , де було співробітниками зафіксовано спілкування дитини з матір`ю в телефонному режимі. Малолітній ОСОБА_14 повідомляв, що спілкується з матір`ю по телефону. Також зазначено, що доки дитина проживала за вказаною адресою, тобто, до 01 липня 2024 року, з його батьком проводилась регулярно профілактична бесіда та роз`яснювальна робота щодо забезпечення безперешкодного здійснення права матері у вихованні та спілкуванні з дитиною. Після 01 липня 2024 року дитина у м. Нікополі не проживає.
Доводи скаржника про те, що батько дитини фактично перешкоджає їй здійснювати її батьківські права у відношенні їх малолітнього сина щодо забезпечення йому безпеки у воєнний час на території України, колегія суддів приймає до уваги та зазначає, що, оскільки за твердженнями ОСОБА_2 вони з дитиною проживають на території Нікопольського району Дніпропетровської області, належить врахувати небезпеку на цій території Дніпропетровщини.
Так, колегія суддів відзначає, що є загальновідомими фактами реалій війни те, що дороги Нікопольського району знаходяться під постійною загрозою ворожих атак FPV-дронами та розвідувальними безпілотниками. Окупанти цілеспрямовано полюють на цивільний та евакуаційний транспорт, використовуючи тактику ударів по автомобілях, маршрутках та поштових фургонах.
Село Лошкарівка Нікопольського району Дніпропетровської області наразі не входить до переліку населених пунктів із примусовою чи обов`язковою евакуацією всіх мешканців. Проте, через щоденні обстріли прибережних територій у цьому районі проводиться цілеспрямована евакуація родин із дітьми з найбільш небезпечних ділянок. 
Розпорядженням начальника обласної військової адміністрації № 881/0/527-26 від 11 травня 2026 року затверджено ПЕРЕЛІК частин міста Нікополь та міста Марганець Нікопольського району Дніпропетровської області, з яких проводиться обов`язкова евакуація усіх категорій населення, до якого входить і АДРЕСА_1 , де знаходиться будинок ОСОБА_2 , який належить йому на праві власності.
Колегія суддів наголошує, що такий перелік небезпечних для життя як частин м. Нікополя, так і населених пунктів Нікопольського району регулярно змінюється в бік погіршення безпекової ситуації, що склалась на цій території Дніпропетровщини, тому збереження життя, зокрема, малолітньої дитини, є першочерговим завданням держави.
У статті 3 Конституції України закріплено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Стаття 27 Конституції України гарантує кожній людині невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.
Запровадження воєнного стану не є підставою для будь-яких обмежень прав, передбачених статтею 27 Конституції України (стаття 64 Конституції України).
Право на життя є правом, яке безпосередньо входить до сфери відповідальності держави за його здійснення. Це не означає, однак, тільки обов`язок поваги до права на життя з боку держави. На останню покладається також обов`язок захищати вказане право.
Складовою частиною цього права є також право кожного захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. 
Враховуючи, що ОСОБА_1 не втратила остаточно зв`язок із сином, маючи бажання виконувати свої батьківські права шляхом забезпечення дитині безпечного існування, повноцінного та спокійного розвитку, маючи можливість утримання його за кордоном та не маючи на меті перешкоджати батьку та сину підтримувати тісний зв`язок, колегія суддів доходить висновку про доведеність таких доводів скаржника належними доказами у справі та підстав для задоволення зустрічних вимог ОСОБА_1 в цій частині.
Колегія суддів відзначає, що найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на оцінці всіх обставин у сукупності, а тому колегія суддів доходить висновку, що найбільш інтересам малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , буде відповідати визначення його місця проживання разом із матір`ю, що не впливатиме на взаємини дитини з батьком, оскільки не позбавляє його прав і не звільняє від виконання батьківських обов`язків. 
Разом з цим колегія суддів наголошує, що зазначені вище обставини є підставою і для відмови у задоволенні первісних вимог ОСОБА_2 щодо визначення місця проживання дитини разом із ним, а, відтак і стягнення аліментів з неї на користь ОСОБА_2 на утримання сина.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції повністю та розглядаючи зустрічну вимогу ОСОБА_1 про відібрання дитини у батька колегія суддів зазначає, що суд перевіряє наявність підстав для відібрання дитини без позбавлення батьківських прав саме на час ухвалення рішення. При цьому має бути наявним досліджене це питання органом опіки та піклування з наданням відповідного висновку про доцільність відібрання дитини від батька, чого у матеріалах цієї справи немає. 
Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 13 серпня 2025 року у справі № 369/8018/23.
Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку про недоведеність підстав зустрічним позивачем ОСОБА_1 для задоволення цієї позовної вимоги. 
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матір`ю ОСОБА_1 , зважаючи на захист і безпеку дитини під час воєнного стану на території України, зокрема, на території Нікопольсокого району Дніпропетровської області, збереження стабільності, спокійного та повноцінного розвитку, навчання, відвідування інших гуртків за для всебічного розвитку дитини, чого вона позбавлена за місцем проживання батька. При цьому дитина має підтримувати також зв`язок із батьком, і саме таке спільне виховання дитини буде відповідати її найкращим інтересам.
З урахуванням порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню, з ухваленням нового про часткове задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 та відмову у задоволенні первісних вимог ОСОБА_2 , у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, –

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кононенко Олександра Русланівна— задовольнити частково.
Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2025 року — скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи — виконавчий комітет Нікопольскої міської ради, Служба у справах дітей Нікопольської міської ради, Служба у справах дітей виконавчого комітету Мозолевської (Першотравенської) сільської ради про визначення місця проживання дитини з батьком та стягнення аліментів — відмовити.
Зустрічні позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа — Орган опіки та піклування виконавчого комітету Нікопольської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, відібрання малолітньої дитини від батька — задовольнити частково.
Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 .

В іншій частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 — відмовити. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “07” липня 2026 року.
Повний текст постанови складено “16” липня 2026 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:          М.Ю. Петешенкова

М.О. Макаров