П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 120/4199/25 
Суддя-доповідач Яремчук К.О. 
27 липня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: судді-доповідача: Яремчукa К.О., суддів - Сушка О.О.  Гнап Д.Д. , розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду (ухвалене суддею Жданкіною Н.В. у місті Вінниці) від 24 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, 

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції
У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, якими визначено до сплати суми податкових зобов`язань із земельного податку.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення стосуються нарахування йому земельного податку з фізичних осіб за 2018-2023 роки, проте він не є платником такого податку, оскільки земельні ділянки, визначені об`єктами оподаткування, надані йому в користування для ведення селянського (фермерського) господарства та фактично використовуються фермерським господарством ОСОБА_1 , яке щомісячно сплачує орендну плату за користування такими ділянками.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 24 лютого 2026 року позов задоволено. 
Таким рішенням визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Вінницькій області від 14 жовтня 2024 року №№ 1314319-2408-0204-UA05040230000017028, 1314326-2408-0204-UA05040230000017028, 1314334-2408-0204-UA05040230000017028, 1314337-2408-0204-UA05040230000017028, 1314340-2408-0204-UA05040230000017028, 1314344-2408-0204-UA05040230000017028, 1314315-2408-0204-UA05040230000017028, 1314324-2408-0204-UA05040230000017028, 1314332-2408-0204-UA05040230000017028, 1314335-2408-0204-UA05040230000017028, 1314342-2408-0204-UA05040230000017028, 1314317-2408-0204-UA05040230000017028, 1314325-2408-0204-UA05040230000017028, 1314336-2408-0204-UA05040230000017028, 1314343-2408-0204-UA05040230000017028.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що у разі створення фізичною особою фермерського господарства саме останнє виступає суб`єктом взаємовідносин щодо оренди, а тому за логікою таких висновків саме воно має й нести обов`язки щодо сплати відповідної орендної плати. В інакшому випадку поглиблюється правова невизначеність, адже всі права та обов`язки щодо відповідної земельної ділянки правомочне реалізовувати фермерське господарство, однак орендну плату вносить засновник цього господарства.
Суд виснував, що якщо фермерське господарство користується земельною ділянкою, яка отримана фізичною особою у постійне користування для ведення фермерського господарства, здійснює сплату податкових платежів, у тому числі і за використання такої земельної ділянки, то нарахування земельного податку з фізичних осіб фізичній особі, якій надано в користування таку ділянку, є протиправним, оскільки фізична особа в такому випадку здійснює діяльність на цих землях не особисто, а через створену ним юридичну особу (фермерське господарство).
Короткий зміст апеляційної скарги
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 лютого 2026 року та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказує на те, що на момент винесення податкових повідомлень-рішень у звітних періодах користувачем земельних ділянок, за використання яких нараховано земельний податок з фізичних осіб, був ОСОБА_1 . 
Оскільки платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності на правах постійного користування, то фізична особа (засновник фермерського господарства), що отримала правовстановлюючий документ на земельну ділянку, в якому визначено цільове призначення земельної ділянки - для ведення фермерського господарства - сплачує земельний податок за вказану земельну ділянку
Більше того, у разі якщо фермерське господарство користується земельними ділянками сільськогосподарського призначення, які перебувають у власності членів фермерського господарства, без укладання договору оренди та державної реєстрації переходу такого права користування, то обов`язок сплати земельного податку виникає у власників земельних ділянок сільськогосподарського призначення.
Інших заяв від учасників справи до суду не надходило.
Стислий виклад встановлених обставин
10 жовтня 1991 року рішенням 6 сесії 21 скликання Теплицької районної Ради народних депутатів Вінницької області ОСОБА_1 надано в довічне успадковуване володіння земельну ділянку розміром 7,79 га (ділянка № 1 - 0,37 га та ділянка № 2 - 7,42 га) для ведення селянського (фермерського) господарства.
31 березня 1992 року рішенням 8 сесії 21 скликання Теплицької районної Ради народних депутатів Вінницької області ОСОБА_1 надано в довічне успадковуване володіння земельні ділянки розміром 30,81 га (ділянка № 3 - 8,63 га та ділянка № 4 - 22,18 га) для ведення селянського (фермерського) господарства.
Позивачу видано Державний Акт на право довічного успадковуваного землеволодіння.
24 жовтня 1991 року на підставі приписів закону України "Про селянське (фермерське) господарство", здійснено державну реєстрацію селянського (фермерського) господарства Воловодівського Андрія Григоровича, головою якого відповідно до наказу селянського (фермерського) господарства Воловодівського А.Г. від 12 грудня 1992 року № 1 призначено ОСОБА_1 .
У зв`язку із набуттям чинності Законом України "Про фермерське господарство" 24 січня 2001 року селянським (фермерським) господарством Воловодівського Андрія Григоровича змінено організаційно - правову форму на фермерське господарство ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи.
Фермерське господарство Воловодівського Андрія Григоровича провадить свою діяльність зокрема на земельній ділянці загальною площею 7,4 га (кадастровий номер 0523787000:08:000:0125), на земельній ділянці загальною площею 8,63 га (кадастровий номер 0523787000:10:000:0132) та на земельній ділянці загальною площею 22,18 га (кадастровий номер 0523787000:02:000:0448), що підтверджено відповідними податковими деклараціями платника єдиного податку четвертої групи та відповідно сплачує його у визначених розмірах.
14 жовтня 2024 року Головним управлінням ДПС у Вінницькій області прийнято податкові повідомлення-рішення №№ 1314319-2408-0204-UA05040230000017028, 1314326-2408-0204-UA05040230000017028, 1314334-2408-0204-UA05040230000017028, 1314337-2408-0204-UA05040230000017028, 1314340-2408-0204-UA05040230000017028, 1314344-2408-0204-UA05040230000017028, 1314315-2408-0204-UA05040230000017028, 1314324-2408-0204-UA05040230000017028, 1314332-2408-0204-UA05040230000017028, 1314335-2408-0204-UA05040230000017028, 1314342-2408-0204-UA05040230000017028, 1314317-2408-0204-UA05040230000017028, 1314325-2408-0204-UA05040230000017028, 1314336-2408-0204-UA05040230000017028, 1314343-2408-0204-UA05040230000017028, якими фізичній особі ОСОБА_1 визначено до сплати суми податкових зобов`язань із земельного податку з фізичних осіб за 2018-2023 роки.
Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції
Приписами частин першої - третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги та виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України, виходить з наступного.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (надалі - ПК України; в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Статтею 16 ПК України встановлено, що платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Підпунктами 14.1.73, 14.1.136, 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 визначено, що землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди; орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою; плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Справляння плати за землю, в тому числі й орендної плати, здійснюється відповідно до положень розділу XII ПК України.
Відповідно до пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками плати за землю є платники земельного податку, власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності на правах постійного користування, платники орендної плати - землекористувачі (орендарі) земельних ділянок державної та комунальної власності на умовах оренди.
Згідно з пунктом 287.1 статті 287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
Пунктом 288.1 статті 288 ПК України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. 
Відповідно до пункту 288.4 статті 288 ПК України розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем (крім випадків консервації таких земельних ділянок або визнання земельних ділянок забрудненими (потенційно забрудненими) вибухонебезпечними предметами).
Згідно зі статтею 31 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) землі фермерського господарства можуть складатися із: земельних ділянок, що належать громадянам України - членам фермерського господарства на праві власності, користування; земельних ділянок, що належать фермерському господарству на праві власності, користування.
Частиною другою статті 16 Закону України "Про оренду землі" визначено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами земельних торгів.
Частинами 1, 2 статті 21 цього Закону передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. 
Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).
Таким чином, орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності сплачується орендарем з дня виникнення права користування земельною ділянкою, тобто з дня державної реєстрації права оренди відповідно до договору оренди земельної ділянки. Сплата орендної плати є обов`язком орендаря, яке кореспондується з його правом користування земельною ділянкою.
Відповідно до частин 1, 2 статті 9 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" від 20 грудня 1991 року № 2009-XII (який втратив чинність 29 липня 2003 року, з моменту набрання чинності Законом України "Про фермерське господарство") після одержання державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку, тобто за місцем розташування земельної ділянки. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та одержання державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право постійного користування або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи.
Законодавством, чинним до 2003 року, було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності селянського (фермерського) господарства як юридичної особи. Водночас одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення селянського (фермерського) господарства, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації селянського (фермерського) господарства. Тобто, закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення селянського (фермерського) господарства, без створення такого селянського (фермерського) господарства.
Згідно із Законом України "Про фермерське господарство" № 973-IV, прийнятим 19 червня 2003 року, Закон України "Про селянське (фермерське) господарство" визнано таким, що втратив чинність.
Статтею 1 Закону України "Про фермерське господарство" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства відповідно до закону.
Згідно з частиною першою статті 5, частиною першою статті 7 зазначеного Закону право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України. 
Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (стаття 8 Закону України "Про фермерське господарство").
Статтею 12 цього Закону визначено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: 1) земельних ділянок, що належать громадянам України - членам фермерського господарства на праві власності, користування; 2) земельних ділянок, що належать фермерському господарству на праві власності, користування.
Права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство.
Відповідно до статті 19 Закону України "Про фермерське господарство" до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу.
Таким чином, можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.
Фермерське господарство (у будь-якій його формі) ініціюється для подальшої діяльності з виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках з метою отримання прибутку.
Суб`єктом використання наданих фізичній особі земельних ділянок для створення фермерського господарства є саме господарство, а не фізична особа, якій такі ділянки надані.
Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, сформульованими зокрема у постановах від 22 серпня 2018 року у справі № 606/2032/16-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 320/5724/17 та ряду інших.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 927/79/19 сформулювала висновок, згідно з яким нормами Закону України "Про фермерське господарство" запроваджений механізм, за яким земельна ділянка спочатку надається в оренду громадянину з метою здійснення підприємницької діяльності (для ведення фермерського господарства), проте останній може використовувати її лише шляхом створення фермерського господарства як форми здійснення своєї підприємницької діяльності. Таке фермерське господарство створюється після отримання громадянином земельної ділянки в оренду. З моменту створення цього фермерського господарства та його державної реєстрації до нього переходять права й обов`язки орендаря такої земельної ділянки за договором оренди землі. В цьому випадку не відбувається відчуження орендарем права на оренду земельної ділянки, а здійснюється встановлений нормами перехід прав та обов`язків орендаря земельної ділянки від громадянина до створеного ним фермерського господарства. При цьому такий перехід відбувається в силу вищенаведених норм Закону України "Про фермерське господарство" та не потребує вчинення сторонами орендних правовідносин будь-яких додаткових дій, у тому числі укладення додаткових угод.
Після такої реєстрації відбувається фактична заміна орендаря і саме з цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась.
Так, встановленими у цій справі обставинами підтверджується те, що надані фізичній особі ОСОБА_1 в довічне успадковуване володіння земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства використовуються створеним цією ж фізичною особою фермерським господарством, назва якого відповідає його прізвищу, імені та по батькові. 
Таке фермерське господарство має статус платника єдиного податку 4 групи, а тому відповідно до підпункту 295.9.1 пункту 295.9 статті 295 ПК України самостійно обчислює суму податку та подає до податкового органу податкову декларацію.
Матеріали справи містять докази, які досліджувалися судом першої інстанції, про звітування фермерським господарством ОСОБА_1 про використання ним земельних ділянок з кадастровими номерами 0523787000:08:000:0125 площею 7,4 га, 0523787000:10:000:0132 площею 8,63 га, 0523787000:02:000:0448 площею 22,18 га, а також сплату єдиного податку.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, якими фізичній особі ОСОБА_1 визначено до сплати суми податкових зобов`язань із земельного податку за користування наданими йому в довічне успадковуване володіння земельними ділянками, адже такі ділянки у спірний період використовувалися фермерським господарством ОСОБА_1 , яке й сплачувало обов`язкові платежі.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до частин 1 - 3 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Окрім того, частина перша статті 2 та частина четверта статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, що полягає у справедливому, неупередженому та своєчасному вирішенні судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
На переконання колегії суддів, рішення суду першої інстанції, що оскаржується, відповідає зазначеним вище вимогам процесуального закону.
Доводи апеляційної скарги, які були підставою для відкриття апеляційного провадження, не знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду та не спростовують висновки суду першої інстанції по суті справи, а тому не приймаються судом як належні.
Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що не дає підстав вважати оскаржуване рішення помилковим.
Висновки щодо розподілу судових витрат
Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, тому з урахуванням положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати перерозподілу не підлягають.
Керуючись статтями 139, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, 
ПОСТАНОВИВ:
апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 лютого 2026 року - без змін.

Відповідно до частини 1 статті 325 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення. 
Згідно з пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції (частина 1 статті 329, стаття 331 Кодексу адміністративного судочинства України). 

Суддя-доповідач | | | Яремчук К.О.
Судді | | | Сушко О.О.    Гнап Д.Д.