Харківський окружний адміністративний суд
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Харків 
15 вересня 2026 року № 520/1638/26 
Суддя Харківського окружного адміністративного суду Рубан В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Григорія Сковороди, буд.46,м. Харків, 61057, код ЄДРПОУ43983495) про визнання дій протиправними та скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:
До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач, ОСОБА_1 , з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, в якому просить суд:
- визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 20.06.2025 року № 5577339-2418-2029-UA63140150000093944 та Податкової вимоги від 18 листопада 2025 року № 0010423-1308-2040;
- стягнути з Відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь Позивача судові витрати, пов`язані з розглядом справи, які будуть заявлені та відповідні докази будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду у справі.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 20.06.2025 року № 5577339-2418-2029-UA63140150000093944 та Податкової вимоги від 18 листопада 2025 року № 0010423-1308-2040 є протиправним, оскільки фактичним землекористувачем земельної ділянку за яку нараховано сплату земельного податку є ФГ "Колос 1992", яке сплачує єдиний податок, нарахування податку на фізичну особу створює подвійне оподаткування, а податкова вимога за таких обставин протиправною. 
Представником відповідача надано відзив на позовну заяву, в якому останнім вказано, що Власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою (пункт 287.1 статті 287 Кодексу). Відповідно до інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (далі – Витяг) право постійного користування ділянкою загальною площею 50 га (кадастровий номер: 6325483400:02:000:0730) на території Іванівської сільської ради, Чугуївського району, Харківської області, державний акт на право постійного користування землею, для ведення фермерського господарства, виданий 09.03.1994 року, № ХР-26-00-000001 зареєстроване на фізичну особу – гр. ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 ), тому податковий обов`язок з обчислення, декларування та сплати земельного податку виникає у фізичної особи, а саме гр. ОСОБА_1 з дати державної реєстрації права постійного користування ділянкою. 
Ставки місцевих податків і зборів, зокрема плати за землю та пільги щодо земельного податку, що сплачується на відповідній території, встановлюють органи місцевого самоврядування у своїх рішеннях з урахуванням меж ставок, визначених Кодексом (підпункт 12.4.1 пункту 12.4 статті 12, пункт 284.1 статті 284 Кодексу).
Статтею 274 Кодексу визначені граничні межі ставок земельного податку за земельні ділянки, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), нормативну грошову оцінку (далі – Оцінка) яких проведено (незалежно від місцезнаходження), а у статті 277 Кодексу встановлені граничні межі ставок земельного податку за земельні ділянки, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), Оцінку яких не проведено.
Згідно з відомостями, зазначеними у копії Витягу, суб`єктом права власності на Ділянку є Пролісненська (Чкаловська) селищна територіальної громада Чугуївського району Харківської області в особі Пролісненської (Чкаловської) селищної ради (далі – Рада).
Ставки із земельного податку встановлює Рада у відповідному рішенні, а саме, Рішення XIV сесії IX скликання Чкаловської селищної ради, Харківської області від 14.07.2021, ставка податку становить 5% від нормативно грошової оцінки земельної ділянки становить 2138259,22*5%=106912,96 гривень.
З урахуванням вказаного відповідач проти заявленого позову заперечує, оскільки позовні вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
Суд, вивчивши матеріали справи, доводи адміністративного позову та заперечень проти нього, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності та, керуючись нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, дійшов наступного висновку. 
Судом встановлено, що фізична особа ОСОБА_1 згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 290104551 від 14.12.2021 на підставі державного акту на право постійного користування землею, серія та номер: ХР-26-00-000001, виданий 09.03.1994, видавник: Чугуївська рада народних депутатів, Реєстраційний номер 1878155063254, Кадастровий номер: 6325483400:02:000:0730, постійно користується земельною ділянкою загальною площею 50,0000 га, цільове призначення: для ведення фермерського господарства.
ОСОБА_1 є засновником та керівником юридичної особи - фермерського господарства Селянське господарство "Колос 1992", код ЄДРПОУ23010188, юридична адреса: Україна, 63544, Харківська обл., Чугуївський р-н, селище міського типу Чкаловське, зареєстрованого 07.02.2000 року, основна форма діяльності відповідно до КВЕД: 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур, що підтверджено витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань № 34476031 від 06.02.2025 та яке має статус платника єдиного податку четвертої групи, що підтверджується довідками № 20101/10/20-40 від 19.04.2019 року, видано ГУ ДФС у Харківській області.
Фермерське господарство СГ "Колос 1992" провадить свою діяльність зокрема на земельній ділянці загальною площею 50,0000 га, Кадастровий номер: 6325483400:02:000:0730, що підтверджено відповідними податковими деклараціями платника єдиного податку четвертої групи та відповідно сплачує його у визначених об`ємах.
Головним управлінням ДПС у Харківській області прийнято податкове повідомлення – рішення з земельного податку з фізичних осіб на загальну суму 106912.96 грн. від 20.06.2025 року № 5577339-2418-2029-UA63140150000093944.
Позивач зазначає, що звернувся до відповідача з заявою про проведення звірки, вказана заява отримана, проте звірку не проведено. 
При цьому Головним управлінням ДПС у Харківській області прийнято податкову вимогу від 18 листопада 2025 року № 0010423-1308-2040.
Позивачем спірне податкове повідомлення - рішення та вимога оскаржено до ДПС України. Рішенням ДПС про результати розгляду скарги № 1264/6/99-00-06-01-02-06 від 15.01.2026 Державна податкова служба України залишено без змін ППР ГУ ДПС у Харківській області від 20.06.2025 №5577339-2418-2029-UA63140150000093944 та податкову вимогу від 18.11.2025 № 0010423-1308-2040, а скаргу - без задоволення.
Не погоджуючись із винесеним ГУ ДПС у Харківській області податковим повідомленням-рішенням та вимогою, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства встановлені Податковим кодексом України (далі - ПК України).
За визначеннями, наведеними у пункті 14.1 статті 14 ПК України: Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (пп. 14.1.147).
Земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу) (пп. 14.1.72).
Згідно зі статтею 269 ПК України платниками плати за землю є:
269.1.1 платники земельного податку:
269.1.1.1 власники земельних ділянок, земельних часток (паїв);
269.1.1.2 землекористувачі, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності на правах постійного користування;
269.1.2. платники орендної плати - землекористувачі (орендарі) земельних ділянок державної та комунальної власності на умовах оренди.
Відповідно до п. 270.1. ст. 270 ПК України об`єктами оподаткування платою за землю є: 270.1.1.1. земельні ділянки, які перебувають у власності; 270.1.1.2. земельні частки (паї), які перебувають у власності; 270.1.1.3. земельні ділянки державної та комунальної власності, які перебувають у володінні на праві постійного користування; 270.1.2. об`єкти оподаткування орендною платою - земельні ділянки державної та комунальної власності, надані в користування на умовах оренди.
Згідно з п. 271.1 ст. 271 ПК України базою оподаткування є: 271.1.1. нормативна грошова оцінка земельної ділянки з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; 271.1.2. площа земельної ділянки, нормативну грошову оцінку якої не проведено. База оподаткування по земельних частках (паях) визначається згідно із даними земельних ділянок, на які фізичні особи мають право як власники земельних часток (паїв), з урахуванням підпунктів 271.1.1 та 271.1.2 цього пункту.
За змістом статті 7 ЗК України користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку.
У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.
Відповідно до частин першої та третьої статті 23 ЗК України право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.
При цьому на час створення позивачем фермерського господарства СГ "Колос" економічні, соціальні і правові основи створення та діяльності селянських (фермерських) господарств в Україні, визначалися Законом України “Про селянське (фермерське) господарство”. У таких правовідносинах Закон України “Про фермерське господарство” є спеціальним нормативно-правовим актом.
Згідно зі статтею 2 Закону України “Про фермерське господарство” фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.
Головою селянського (фермерського) господарства є його засновник або особа, яка є його правонаступником.
На ім`я голови селянського (фермерського) господарства видається відповідно державний акт на право приватної власності на землю, державний акт на право постійного користування землею. З ним укладається договір на тимчасове користування землею, у тому числі на умовах оренди. Складаються також інші документи відповідно до законодавства України.
При цьому за змістом цього ж Закону встановлено, що:
- право на створення селянського (фермерського) господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку, виявив таке бажання, має документи, що підтверджують його здатність займатися сільським господарством, та пройшов конкурсний відбір (частина перша статті 4);
- земельні ділянки громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства передаються у приватну власність і надаються в користування, в тому числі на умовах оренди (частина друга статті 4);
- рішення щодо передачі і надання земельних ділянок громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства відповідні Ради народних депутатів приймають на найближчій сесії (частина перша статті 5).
Так, за змістом частин першої, третьої статті 9 Закону України “Про селянське (фермерське) господарство” після одержання державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку. Сільська, селищна, міська Рада народних депутатів заносить до спеціальної погосподарської книги дані про склад господарства, передану у власність та надану у користування господарству земельну ділянку. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право постійного користування або укладання договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи, одержує печатку із своїм найменуванням і адресою, відкриває розрахунковий та інші рахунки в установах банку і вступає у відносини з підприємствами, установами та організаціями, визнається державними органами та органами місцевого самоврядування як самостійний товаровиробник при плануванні економічного і соціального розвитку регіону.
Нормами Закону України “Про фермерське господарство” запроваджений механізм, за яким земельна ділянка спочатку надається в користування чи в оренду громадянину з метою здійснення підприємницької діяльності (для ведення фермерського господарства), проте останній може використовувати її лише шляхом створення фермерського господарства як форми здійснення своєї підприємницької діяльності.
Зазначене дає змогу констатувати, що створенню фермерського господарства передує, по-перше, бажання й ініціатива громадянина здійснювати підприємницьку діяльність на власний ризик саме у такій формі з метою отримання прибутку та, по-друге, вирішення питання про отримання земельної ділянки для ведення фермерського господарства у власність та/або користування, що є необхідною умовою реалізації ним права на створення такого фермерського господарства, а також державної реєстрації останнього як юридичної особи. Створення фермерського господарства громадянином України передбачає визначену законом послідовність дій, а земельні ділянки надаються саме для створення фермерського господарства, а не для іншої цілі.
Після отримання громадянином державного акта на земельну ділянку для ведення фермерського господарства і створення цим громадянином фермерського господарства та набуття ним прав юридичної особи таке господарство на основі норм права набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки з дня проведення його державної реєстрації.
Подібні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 348/992/16 (провадження № 14-5цс18), від 22 серпня 2018 року у справі № 606/2032/16 (провадження № 14-262цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 677/1865/16 (провадження № 14-407цс18), від 27 березня 2019 року у справі № 574/381/17 (провадження № 14-51цс19), від 26 червня 2019 року у справі № 628/778/18 (провадження № 14-235цс19), від 02 жовтня 2019 року у справі № 922/538/19 (провадження № 12-131гс19).
Зазначені висновки також підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2023 року в справі № 633/408/18 (провадження № 14-86цс22).
Таким чином, з моменту створення селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) до фермерського господарства переходять правомочності володіння і користування та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки його засновника.
Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 року у справі №320/5724/17 та від 23.06.2020 року у справі №922/989/18.
За приписами статті 12 Закону України “Про фермерське господарство” землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство.
Аналізуючи наведені норми, суд приходить до висновку, що після набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи.
З цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства.
Фермерське господарство (у будь-якій його формі) створюється для подальшої діяльності з виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, з метою отримання прибутку, що відповідає наведеному у ст.42 Господарського кодексу України визначенню підприємництва як самостійної, ініціативної, систематичної, на власний ризик господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Формування програми діяльності, залучення матеріально-технічних, фінансових та інші видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, є складовими елементами здійснення підприємницької діяльності в розумінні ст.44 Господарського кодексу України. При цьому можливість реалізації громадянином права на здійснення підприємницької діяльності у вигляді фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) громадянину земельних ділянок відповідного цільового призначення.
Таким чином, з моменту державної реєстрації фермерського господарства та набуття прав юридичної особи таке господарство набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки. У відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа - голова чи керівник фермерського господарства, а фермерське господарство як юридична особа.
Виходячи з системного аналізу правових норм та наведеної практики Верховного Суду, а також враховуючи, що земельна ділянка з кадастровим 6325483400:02:000:0730, площею 50,0000 га, яка отримана позивачем з цільовим призначенням "для ведення фермерського господарства", використовується не ним особисто, а створеною ним юридичною особою (фермерського господарства Селянське господарство "Колос 1992"), відтак суд приходить до висновку що обов`язок зі сплати податку за таку земельну ділянку покладається на фермерське господарство, до якого перейшли права й обов`язки землекористувача.
Також суд зауважує, що внесення права користування до реєстру речових прав носить суто формальний характер та не є визначальним за цих правовідносин. Фермерське господарство СГ "Колос 1992" є платником єдиного податку четвертої групи, сплачує податкові платежі, в тому числі і за використання спірної земельної ділянки.
Враховуючи наведене вище, суд вважає, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, діяв поза межами повноважень та не у спосіб, що визначений законами України, а тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 20.06.2025 року № 5577339-2418-2029-UA63140150000093944, є протиправним і підлягає скасуванню, а як наслідок підлягає скасуванню податкова вимога від 18 листопада 2025 року № 0010423-1308-2040.
Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі “Серявін та інші проти України” від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ( рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” від 09.12.1994, серія A, № 303-A, пункт 29).
Згідно з пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Решта доводів та аргументів сторін, що наведена у заявах по суті справи, не потребує окремої оцінки суду, оскільки жодного правового значення для правильного вирішення справи не мають.
Частинами першою, другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Надавши оцінку усім доказам в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення адміністративного позову.
Судові витрати підлягають розподілу відповідно до положень ст. 139 КАС України.
З урахуванням викладеного, керуючись ст. ст. 139, 244, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, - 
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Григорія Сковороди, буд.46,м. Харків, 61057, код ЄДРПОУ43983495) про визнання дій протиправними та скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити.
Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 20.06.2025 року № 5577339-2418-2029- НОМЕР_3 та податкову вимогу від 18 листопада 2025 року № 0010423-1308-2040.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Григорія Сковороди, буд.46, м. Харків, 61057, код ЄДРПОУ43983495) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 1069 (одна тисяча шістдесят дев`ять) грн. 12 коп.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Суддя Рубан В.В.