Справа № 420/6330/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 вересня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Дубровної В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження об`єднану адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які діють в власних інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, 
встановив:
I. Зміст позовних вимог.
До суду з позовами звернулись ОСОБА_1 (далі – позивачка-1) та ОСОБА_2 (далі – позивач-2), які діють в власних інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей – ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (далі – разом позивачі) до Державної міграційної служби України (далі – відповідач, ДМСУ), за якими просять:
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 30.12.2024 р. № 188-24, яким ОСОБА_1 , що діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов?язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 , що діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_3 ;
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 30.12.2024 р. № 187-24, яким ОСОБА_2 , що діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_2 , що діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 .
II. Позиція сторін.
В обґрунтування вказаних позовних вимог позивачі вказують, що вони є громадянами Таджикистану та 09.08.2024 року звернулись до ГУ ДМСУ в Одеській області із заявами про надання захисту в Україні, проте рішеннями Державної міграційної служби України від 30.12.2024 р. за № 187-24 та № 188-24 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивачі не погоджуються з даними рішеннями відповідача, вважають їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню з огляду на те, що відповідачем не було всебічно досліджено інформацію по країні походження та країні громадянської належності, а оцінка побоювань позивачів повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації по країні походження щодо ситуації на момент звернення із заявами за захистом, що підтверджує наявність підстав для визнання їх особами, яка потребує додаткового захисту. Так, позивачка-1 вказує, що вона є таджичкою, віросповідання – іслам, народилася та проживала у м. Худжанд, Согдійська область, Таджикистан. При цьму, Позивачка піддавалася публічному осуду через носіння традиційного ісламського одягу та через свої релігійні переконання, дотримання норм ісламу, що унеможливлювало нормальну соціалізацію та впевненість за свою безпеку та життя. Відтак, існує ризик переслідувань Позивачки через дотримання норм ісламу та носіння хіджабу. Вказане на думку позивачки має обґрунтовані побоювання щодо можливих переслідувань та позбавлення її волі за релігійні переконання та побоювання, що вона може стати жертвою тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. 
Позивач-2 вказує, що має таджицьку національність і сповідує іслам (суніт). У зв`язку з релігійними переконаннями, позивач став об`єктом переслідувань, затримань та зазнав тортур з боку співробітників правоохоронних органів, а також був двічі ув`язнений через сповідування ним ісламу та дотримання релігійних канонів. Перше ув`язнення тривало 6 років, а друге - 5,5 років. Після відбування другого покарання у в`язниці, через продовження постійних погроз та переслідувань через сповідування ісламу, позивач-2 був змушений покинути Таджикистан в 2019 році. Позивач-2 побоюється повертатися до країни походження, у зв`язку із загрозою переслідування, ув`язнення та катувань за його релігійну приналежність, та слідування релігійним канонам ісламу, а також ризик зазнати нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
25.03.2025 року відповідачем надано відзив на позовну заяву позивачки-1, яким заперечує стосовно задоволення її позовних вимог, оскільки вважає, що перевіркою ДМС підтверджено відсутність умов, передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачці-1 додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Відповідачем встановлено, що за матеріалами особової справи в якості причини звернення за наданням міжнародного захисту вказано ймовірне переслідування за ознакою віросповідання та загроза заподіяння "серйозної шкоди у зв`язку з можливим кримінальним переслідуванням чоловіка. Так, твердження позивачки-1 носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Також, позивачка-1 не змогла повідомити обставини, які б вказували, що причини її виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, відповідач зазначає, що незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивачка звернулася із заявою про набуття міжнародного захисту лише 09.08.2024 року, тобто більш ніж через 3 роки після виїзду за межі країни громадянської належності та перебування на території України у якості нелегального мігранта з 01.11.2021 року. 3 огляду на вищезазначене встановлено, що звернення позивачки-1 з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ДМС не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування та обумовлено перш за все суто особистими мотивами, ускладненням економічної ситуації, а тому відсутні чіткі обставини, які заважали та заважають позивачу повернутися до країни громадянської належності. Відповідач вважає, що неможливо обґрунтувати причину виїзду позивачки-1 з Таджикистану з позиції визнання біженцем в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни громадянської належності, оскільки особа не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 статті 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту” від 2011 року, а саме в неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
04.04.2025 року відповідачем надано відзив на позовну заяву позивача-2, яким заперечує стосовно задоволення його позовних вимог. При цьому, відповідач наголошує на тому, що за особовою справою ОСОБА_2 не вказані неповнолітні діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та як наслідок стосовно них оскаржуване рішення не приймалось. Відповідач зауважує, що, незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач-2 звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту лише 09.08.2024, тобто більш ніж через 4 роки після виїзду за межі країни громадянської належності та перебування на території України у якості нелегального мігранта з 06.04.2020. Відповідачем встановлено, що звернення позивача-2 із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ДМС не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування. Окрім цього, відповідач зазначає, що за матеріалами особової справи позивача-2 не спостерігається взаємозв`язок між кримінальними справами та принциповими положеннями системи міжнародного захисту, з урахуванням норм міжнародного та національного законодавства: об`єктивної загрози неможливості повернення до Таджикистану чи порушення іншої кримінальної справи не виявлено; твердження позивача-2 є нечіткими, непослідовними та суперечливими: - виявлені факти надання недостовірної інформації значно знижують рівень довіри до заяви шукача захисту; документальні докази та усні твердження не надають можливості встановити ознаки, що притаманні додатковій формі захисту, відсутнє відповідне обґрунтування заяви, відповідно до вимог п. 13 ч.1 ст. 1 Закону № 3671-VI та статей 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року та статті 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року.
28.03.2025 року судом зареєстрованог від представника позивачки-1 відповідь на відзив, якою наголошує, що відповідач не виконав обов`язків, покладених на нього законом, не збирав належним чином та не аналізував тих даних щодо ситуації в країні належності, які наявні у відкритих джерелах, підійшов до розгляду заяви позивачки-1 формально і упереджено, залишив поза увагою ряд важливих тверджень.
21.04.2025 року судом зареєстрованог від представника позивача-2 відповідь на відзив, в якій він зазначає, що факти жорстокого поводження з особами, які перебувають під слідством або є засудженими в Республіці Таджикистан, встановлено у наступних рішення Європейського суду з прав людини: “Азімов проти Росії”, № 67474/11, 12 квітня 2013 року §§ 90-96, 137; “Савріддін Джураев проти Росії” §§ 167- 167; “Ходжаєв проти Росії”, № 52466/08, 12 травня 2010 року, § 97; “Гафаров проти Росії”, № 25404/09, 21 жовтня 2010 року, §§ 130- 31; “Хайдаров проти Росії”, № 21055/09, 20 травня 2010 року,§ 104; “Іскандаров проти Росії”, №17185/05, 23 вересня 2010 року, § 129. Представник позивача-2 також зазначає, що обставини, які виключають його повернення на батьківщину, це загроза знову бути ув`язненим за дотримання релігії, оскільки вже два рази за такі самі підстави він був ув`язнений. Окрім цього, позивач вказує, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
III. Процесуальні дії у справі.
Ухвалою головуючої судді Дубровної В.А. Одеського окружного адміністративного суду від 10.03.2025 року у справі № 420/6330/25 відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Ухвалою головуючого судді Білостоцького О.В. Одеського окружного адміністративного суду від 20.03.2025 року у справі № 420/6331/25 відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін у справі за позовом ОСОБА_2 , поданого в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до Державної міграційної служби України про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії. 
Ухвалою суду у складі головуючої судді Дубровної В.А. від 19.05.2025 року об`єднано справи № 420/6330/25 та № 420/6331/25 в одне провадження для спільного розгляду, об`єднаним справам присвоєно № 420/6330/25, продовжено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
Позивачі є чоловіком та дружиною, які одружені з 19.03.2004 року, мають двох неповнолітніх спільних дітей: 
- дочка ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт Республіки Таджикистан № НОМЕР_1 , дата видачі 03.03.2020 р., строком дії до 02.03.2025 р., орган видачі - ПВ МВС у м. Сугдад. 
- син ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт Республіки Таджикистан № НОМЕР_2 , дата видачі 03.03.2020 р., строком дії до 02.03.2024 р., орган видачі - ПВ МВС у м. Сугдад.
Позивачка-1 – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є уродженкою м. Худжанд (Таджикистан), за національністю таджичка, віросповідання – іслам, дотримується норм іслам та носить хіджаб, є громадянкою Таджикистану, що підтверджується наявною в матеріалах особової справи копією паспорту № НОМЕР_3 , виданого 03.03.2020 року, строк дії до 02.03.2030., орган видачі – ПВ МВС у м. Сугдад.
30.07.2021 позивачка-1 разом з дітьми вибула автомобілем за напрямком Худжанд (Таджикистан) - Ташкент (Узбекистан), державний кордон перетнула легально, через пункт пропуску. В Узбекистані перебувала разом зі своїми дітьми транзитом протягом однієї доби. 02.08.2021 ОСОБА_1 разом зі своїми дітьми прибула до України авіарейсом за напрямком Ташкент (Узбекистан) - Київ (Україна), легально, на підставі паспортного документа гр. Таджикистану серії НОМЕР_3 та оформленого запрошення до України, місце прибуття - міжнародний аеропорт “Бориспіль”. 
09.08.2024 Позивачка-1 звернулася до ГУДМС в Одеській області із письмовою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Причиною звернення за міжнародним захистом повідомила, що має ймовірне переслідування за ознакою віросповідання, загроза заподіяння серйозної шкоди у зв`язку з можливим кримінальним переслідуванням чоловіка. 
09.08.2024 року з ОСОБА_1 проведено анкетування без залучення перекладача, 28.08.2024 року проведено протокол співбесіди. 
10.12.2024 року заступником начальника ГУ ДМС України в Одеській області затверджений Висновок по справі №2024OD0022 про відмову ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з нею відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, її неповнолітнім дітям: ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 
Даний висновок вмотивований відсутністю у клопотанні заявника умов, передбачених п. 1 та 13 ч.1 ст.1 Закону, а саме відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповіданні, належності до певної соціальної групи або політичних переконань на території Таджикистану, з огляду на наступне: 
- за матеріалами особової справи не спостерігається фактів застосування обмежень, переслідування, утисків і дискримінації за ознакою віросповідання по відношенню до заявниці. Водночас, мусульмани-суніти є найбільш поширеною релігійною групою в Таджикистані, а Іслам законодавчо зафіксований у країні;
- через ІКП не встановлено фактів, що можуть вказувати на існування загроз на адресу заявниці за ознакою віросповідання у випадку повернення до Таджикистану, шукач захисту не належить до категорій ризику або заборонених структур;
- родичі заявниці, які проживають у Таджикистані не зазнають побоювань, переслідування або дискримінації;
- ані під час перебування в Таджикистані, ані перебуваючи за межами країни громадянської належності, особа не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками, визначеними у п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, а саме в шукача захисту відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань;
- за матеріалами особої справи не спостерігається взаємозв`язок між кримінальними справами, порушеними по відношенню до чоловіка заявниці та принциповими положеннями системи міжнародного захисту, з урахуванням норм міжнародного та національного законодавства;
- об`єктивної загрози неможливості повернення до Таджикистану чи протиправного поводження з боку правоохоронних структур країни громадянської належності не виявлено;
- твердження заявниці є нечіткими, непослідовними та суперечливими;
- документальні докази та усні твердження не надають можливості встановити ознаки, що притаманні додатковій формі захисту, відсутнє відповідне обґрунтування заяви, відповідно до вимог п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI та статей 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року та статті 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року.
Рішенням ДМС України від 30.12.2024 року №188-24 відмовлено громадянці Республіки Таджикистан ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , та її неповнолітнім дітям: ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
Повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10.01.2025 року № 4 позивачка-1 отримала 24.02.2025 року, про що свідчить її підпис про отримання на копії повідомлення. 
Щодо Позивача-2 – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , він є громадянином Таджикистану, уродженцем м. Худжанд (Таджикистан), за національністю таджик, сповідує іслам (суніт), паспорт № НОМЕР_4 , дата видачі 14.11.2019 р., строком дії до 13.11.2029 р., орган видачі ДМВС у м. Бустон.
До особової імміграційної справи ОСОБА_2 внесені їх неповнолітні діти – ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 
15.12.2019 р. Позивач-2 вибув автомобілем за напрямком Худжанд (Таджикистан) - Ташкент (Узбекистан), державний кордон перетнув легально, через пункт пропуску. 21.12.2019 р. заявник вибув авіасполученням Ташкент-Москва, в Росії перебував протягом 9 (дев`яти) днів. 07.01.2020 р. позивач дістався України, потягом Москва - Одеса, легально, на підставі паспортного документу гр. Таджикистану серії НОМЕР_4 та оформленого запрошення, місце перетину державного кордону - КПП “Конотоп”. 
09.08.2024 р. Позивач звернувся до ГУДМС в Одеській області із письмовою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мотивуючи тим, що має ймовірне переслідування за ознакою віросповідання, кримінальні переслідування на території Таджикистану. 
09.08.2024 року з ОСОБА_5 проведено анкетування без залучення перекладача, 29.08.2024 року проведено протокол співбесіди. 
10.12.2024 року заступником начальника ГУ ДМС України в Одеській області затверджений Висновок по справі № 2024OD0021 про відмову ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Даний висновок вмотивований відсутністю у клопотанні заявника умов, передбачених п. 1 та 13 ч.1 ст.1 Закону, и саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповіданні, належності до певної соціальної групи або політичних переконань на території Таджикистану, з огляду на наступне: 
- за матеріалами особової справи не спостерігається фактів застосування обмежень, переслідування, утисків і дискримінації за ознакою віросповідання по відношенню до заявника. Водночас, мусульмани-суніти є найбільш поширеною релігійною групою в Таджикистані, а Іслам законодавчо зафіксований у країні;
- через ІКП не встановлено фактів, що можуть вказувати на існування загроз на адресу заявника за ознакою віросповідання у випадку повернення до Таджикистану, шукач захисту не належить до категорій ризику або заборонених структур;
- родичі заявника, які проживають у Таджикистані не зазнають побоювань, переслідування або дискримінації;
- ані під час перебування в Таджикистані, ані перебуваючи за межами країни громадянської належності, особа не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками, визначеними у п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, а саме в шукача захисту відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань;
- за матеріалами особової справи не спостерігається взаємозв`язок між кримінальними справами та принциповими положеннями системи міжнародного захисту, з урахуванням норм міжнародного та національного законодавства;
- об`єктивної загрози неможливості повернення до Таджикистану чи порушення іншої кримінальної справи не виявлено;
- твердження заявника є нечіткими, непослідовними та суперечливими;
-виявлені факти надання недостовірної інформації значно знижують рівень довіри до заяви шукача захисту;
- документальні докази та усні твердження не надають можливості встановити ознаки, що притаманні додатковій формі захисту, відсутнє відповідне обґрунтування заяви, відповідно до вимог п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI та статей 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року та статті 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року. 
Рішенням ДМС України від 30.12.2024 року №187-24 відмовлено громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10.01.2025 року № 3 Позивач-2 отримав 24.02.2025 року, про що свідчить його підпис про отримання на копії повідомлення. 
Вважаючи протиправними рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, позивачі в власних інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей звернулися до суду з даним позовом. 
V. Норми права, які застосував суд.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.
Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:
1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;
2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;
3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.
4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту” від 08.07.2011 року ( далі - Закон № 3671-VI), яким передбачено, зокрема : 
- біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань (пункт 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI); 
- особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 статті 1 Закону № 3671-VI); 
- не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні (абзац 5 частини 1 статті 6 Закону № 3671-VI); 
- оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. ( частина 1 статті 7 Закону № 3671-VI); 
- центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім`єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз`яснює порядок звернення про надання безоплатної правничої допомоги відповідно до Закону України "Про безоплатну правничу допомогу"; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи (частина 12 статті 7 Закону № 3671-VI); 
- центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина 1 статті 8 Закону № 3671-VI); 
- рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту ( частина 4 статті 8 Закону № 3671-VI); 
- після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 11 статті 9 Закону № 3671-VI );
- рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців (частина 1 статті 10 Закону № 3671-VI );
- за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 5 статті 10 Закону № 3671-VI );
- у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення. (частина 13 статті 10 Закону № 3671-VI ).
07.09.2011 року Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 649 затверджено Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту який визначає процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
VI. Оцінка та висновок суду.
За аналізу положень вищевказаних норм законодавства вбачається, що особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 19.09.2018 року по справі № 815/2736/17.
При цьому "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.
Крім того, Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 р. № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.
Вирішуючи питання щодо правомірності оскаржених рішень Державної міграційної служби України від 30.12.2024 року №188-24 та від 30.12.2024 року №187-24 про відмову позивачам та їх неповнолітнім дітям у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд виходить з наступного.
Основною причиною звернення за міжнародним захистом позивачі пояснюють тим, що мають побоювання повертатися до країни громадянської належності через наявне ймовірне їх переслідування за ознакою віросповідання та кримінальні переслідування на території Таджикистану щодо Позивача-2. 
Відповідачем в свою чергу при розгляді заяв позивачів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлено відсутність умов, визначених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Так аналізуючи міграційні справи позивачів суд виходить із наступного. 
В ході опитування позивачів працівниками міграційної служби було встановлено, що заявники за етнічністю (національною) належністю є таджиками, сповідують іслам, яка є найбільш поширеною та офіційно визнаною релігією в Таджикистані, при цьому позивачами самостійно підтверджено про відсутність дискримінації пов`язаної з расовою, національною належністю чи політичними поглядами.
Як вбачається з протоколу співбесіди від 29.08.2024 року з Позивачем-2, то ним було повідомлено, що постійно відвідував мечеті на території Таджикистану. Його родичі, які зараз проживають у Таджикистані, не зазнають погроз, обмежень або дискримінації та не зазнають переслідувань чи фізичного насильства через расу, національність, релігійну належність, політичні погляди. Позивач-2 після звільнення з ув`язнення у 2019 році не отримував особистих погроз на період проживання в Таджикистані, нових кримінальних справ щодо нього порушено не було. Також позивачем-2 зазначено, що окрім України ним розглядалися ще дві країни – це Росія та Туреччина. Але, зі слів позивача-2, в Росії неможливо проживати, там небезпечно й погане ставлення до мігрантів, а в Туреччині дорого проживати та важко отримати документи. 
Як вбачається з протоколу співбесіди від 28.08.2024 р. з Позивачкою-1, то нею було повідомлено, що метою її звернення за міжнародним захистом є бажання “проживати, працювати легально в Україні, мати можливість користуватися медичними послугами”. При цьому, із обставин, які заважають їй повернутися до Таджикистану, вказує Закон про заборону носіння хіджабу. Позивачку-1 не переслідували за ознакою віросповідання на території країни громадянської належності. Окрім цього, щодо кримінальних ув`язнень свого чоловіка (позивача-2) позивачка-1 вказує, що все, що їй відомо за статтю обвинувачення – це екстремізм, та те, що арештували всіх чоловіків, які працювали на базарі. 
Надаючи правову оцінку аргументам відповідача, покладеним в основу висновку про відмову Позивачам у визнанні біженцями чи особами, яка потребує додаткового захисту суд приймає до уваги, що 97 % населення, що проживає на території країни громадянської належності позивачів сповідують іслам. При цьому, суніт (ісламська течія, до якої відносить себе позивач-2) є дозволеною течією на території Таджикистану. У висновку довідково надається інформація з відкритих джерел щодо того, що станом на 2023 рік в Таджикистані зареєстровано близько 4000 мечетей, мусульмани ханафітської школи сунітського ісламу складають релігійну більшість, а конституція Таджикистану передбачає право індивідуально чи спільно з іншими дотримуватися будь-якої релігії або не сповідувати жодної. 
Крім того, за висновками відповідача щодо спірної відмови від 10.12.2024 року відносно Позивача-2, то 
- ні він, ні його близькі родичі ніколи не належали до офіційних членів жодних релігійних, політичних, молодіжних, громадських або військових організацій на території Таджикистану або за межами країни громадянської належності;
- ОСОБА_2 підтверджено, що на території Таджикистану функціонують мечеті, які він регулярно та безперешкодно відвідував, дотримувався релігійної обрядовості, відзначав свята, користувався та зберігав дозволену релігійну літературу, зазначене право у країні не порушувалося. Він не був учасником міжрелігійних чи міжетнічних конфліктів, будь-яких переслідувань, утисків, дискримінації або фізичного впливу не зазнавав. Не зазнавав переслідувань або серйозної шкоди за ознаками громадянства (раси) та національності (етнічної належності), політичних переконань чи належності до окремої соціальної групи в Таджикистані. Він належав до віруючих, які дотримуються офіційної та дозволеної релігії, тому не зазнавав особистих погроз за ознакою віросповідання. 
Щодо доводів Позивача-2 про існування кримінальних переслідувань у 2002-му та 2016-х роках, які за його позицією повязані з віросповіданням та може спричинити повторне притягнення його до кримінальної відповідальності, то суд враховує наступне.
Як вбачається з матеріалів особової справи Позивача-2, 23.08.2002 міським судом м. Худжанд його було притягнуто до кримінальної відповідальності за пунктом “г” ч. 2 ст. 189 Кримінального кодексу Республіки Таджикистан (“розпалювання соціальної, расової, національної релігійної (конфесійної) ворожнечі або розбіжностей, вчинене групою осіб або групою осіб за попередньою змовою”), ч. 1 ст. 307 КК РТ (“публічні заклики до зміни конституційного ладу Республіки Таджикистан), засуджено до 6 років позбавлення волі. 
28.04.2016 міським судом м. Худжанд заявника було притягнуто до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 307 (3) КК РТ (“участь у діяльності політичних партій, громадського чи релігійного об`єднання чи іншої організації, щодо яких судом прийнято рішення про ліквідацію або заборону їх діяльності у зв`язку із здійсненням екстремістської діяльності, а також надання сприяння в їх діяльності з використанням. засобів масової інформації, що набрало законної сили, мережі інтернет чи іншим способом”), засуджено до 5 років 6 місяців позбавлення волі. Подальше кримінальне переслідування, а також адміністративні стягнення не виявлені. 
В контексті вказаного, відповідачем було встановлено, що обидві кримінальні справи реалізовані відповідно до норм чинних законів країни; фізичне насилля, вплив або неправомірні утиски з боку компетентних органів влади не застосовувалися. Позивач-2 мав право і можливість користуватися послугами державного адвоката та мав можливість з оскарження рішень першої судової інстанції в апеляційному порядку; не встановлено упередженого ставлення до Позивача-2, що підтверджується застосуванням дострокового його звільнення з місць позбавлення волі у порядку амністії. В подальшому, Позивач-2 продовжував дотримуватися канонів релігії на території Таджикистану, будь-які погрози з цього приводу на його адресу не надходили, підстави для повторного ув`язнення відсутні; близькі родичі Позивача-2, які проживаюсь в Таджикистані, після його звільнення не викликались до правоохоронних структур, претензії з боку держави на їхні адреси не виявлені.
Відтак, судом не виявлено взаємозв`язку між колишніми кримінальними справами позивача-2 та ознаками, що можуть вказувати на переслідування, побоювання, дискримінацію чи існування серйозної шкоди у випадку повернення до Таджикистану й надавати право позивачам вважатися біженцями або особами, що потребують додаткового захисту.
Щодо покликання представника позивачів на рішення Європейського суду з прав людини: “Азімов проти Росії”, № 67474/11, 12 квітня 2013 року §§ 90-96, 137; “Савріддін Джураев проти Росії” §§ 167- 167; “Ходжаєв проти Росії”, № 52466/08, 12 травня 2010 року, § 97; “Гафаров проти Росії”, № 25404/09, 21 жовтня 2010 року, §§ 130- 31; “Хайдаров проти Росії”, № 21055/09, 20 травня 2010 року,§ 104; “Іскандаров проти Росії”, №17185/05, 23 вересня 2010 року, § 129 стосовно фактів жорстокого поводження з особами, які перебувають під слідством або є засудженими в Республіці Таджикистан, то суд зазначає, що в даному випадку Позивачем-2 не надано доказів жорстокого поводження з ним під час його засудження у 2002-му та 2016-х роках в Республіці Таджикистан.
З огляду на вказане, судом не установлено будь-яких елементів переслідування позивача-2 через релігійні переконання та віросповідання ісламу (суніту) на території Таджикистану, при цьому його припущення про здійснення в Таджикистані кримінального переслідування на цій підставі не підтверджується жодними доказами окрім усних тверджень щодо спроб встановити місцеперебування позивача-2. 
Також судом не встановлено підтверджених доказами обставин психологічного або фізичного насильства з боку уряду за релігійні переконання, також не надано жодної переконливої інформації, яка б підтверджувала існування у Таджикистані реальної загрози їх життю, при цьому позивачем-2 не заперечується, що на території Таджикистану продовжують проживати його та дружини близькі родичі. 
Щодо існування дискримінації на території Таджикистану, пов`язаної із певними обмеженнями щодо носіння хіджабу для жінок, то судом аналізуючи протоколи співбесід позивачки-1, встановлено, що внаслідок прийняття в Республіці Таджикистан Закону, яким заборонено носіння хіджабу, остання побоюється повертатися до Таджикистану. 
У свою чергу, Позивачка-1 підтверджує, що не мала проблем із владою та законом на території Таджикистану через її віросповідання, вона мала вільний доступ до державних установ, підприємств, лікарень, магазинів. 
Так судом встановлено, що 20.06.2024 президентом Республіки Таджикистан підписано Закон “Про впорядкування урочистостей та обрядів”, яким, зокрема визначено заборона на ввезення, продаж та пропаганду одягу, що є чужим для національної культури і носіння зазначеного одягу в громадських місцях.
Так, випадки непрямої дискримінації, що проявлялась у забороні публічного носіння одягу, який закривав обличчя, були предметом розгляду в справах “Дакір проти Бельгії” (заява № 4619/12; рішення від 11.07.17 р.) та “Белкасемі і Оуссар проти Бельгії” (заява № 37798/13; рішення від 11.07.17 р.), у яких Суд встановив відсутність порушення. Зокрема у справі “Белкасемі і Оуссар проти Бельгії” Суд зробив висновок, що турбота про забезпечення поваги до мінімальних гарантій життя в суспільстві може розглядатися як елемент “захисту прав і свобод інших” і що заборона була виправданою в принципі лише тією мірою, якою вона прагнули гарантувати умови “спільного проживання”. Йдеться про захист умов взаємодії між окремими особами, які для держави є важливими для забезпечення функціонування демократичного суспільства. Таким чином, питання про те, чи буде вуаль, що закриває обличчя, прийнятою в бельгійській публічній сфері, було вибором суспільства.
Відтак, заборона носіння хіджаба у країні громадянської належності не є безумовною підставою для визнання Позивачки-1 біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту з огляду на те, що Таджикистан є державою, в якій переважна більшість населення сповідує іслам та через відсутність обґрунтування з боку позивача, що подібна заборона спрямована саме проти певної релігійної групи.
Також з матеріалів справи вбачається, що з країни національної приналежності Позивач-2 вибув із Таджикистану до Узбекистану в 2019 р., потім перебував 9 днів на території РФ, і з 07.01.2020 року знаходиться на території України. При цьому, з 06.04.2020 року по 09.08.2024 року (день звернення до ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту) позивач-2 знаходився на території України у якості нелегального мігранта. 
Позивачка-1 разом із дітьми вибула із Таджикистану до Узбекистану в липні 2021 р., і 02.08.2021 року прибула до України. При цьому, з 01.11.2021 року по 09.08.2024 року (день звернення до ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту) позивачка-1 із дітьми знаходилася на території України у якості нелегальних мігрантів.
Стосовно вищенаведеного, суд зазначає, що у відповідності до правової позиції Верховного суду, викладеній у постанові від 14.03.2018 у справі № 820/1502/17, значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.
У постанові від 24.01.2020 у справі № 420/2921/19 Верховний Суд підкреслив, що факт тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача і вказує на те, що дане звернення до міграційного органу обумовлене потребою у легалізації на території України.
Враховуючи наведене, суд зазначає, що факт тривалого зволікання із зверненням за захистом України ставить під сумнів реальність загрози життю позивачів та вказує на те, що дане звернення із заявами обумовлено лише потребою у легалізації на території України. 
Крім того, як вбачається з матеріалів міграційної справи позивача-2, він вказує, що ним розглядалися ще дві країни – це Росія та Туреччина. Але в Росії неможливо проживати, там небезпечно й погане ставлення до мігрантів, а в Туреччині дорого проживати та важко отримати документи, а позивачка-1 своє звернення до територіального підрозділу ДМС пов`язує із подальшою легалізацією Україні та вказує, що не хоче проживати на Батьківщині взагалі. 
Наведені обставини свідчать про те, що позивачі не тікають від небезпеки, а лише обирають для себе більш привабливіше місце для проживання, а до міграційної служби звернулися не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації.
При цьому суд відхиляє довід позивачів про не врахування інформації по країні походження, яка підтверджує наявність у позивачів цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до Республіки Таджикистан, оскільки до Висновків ГУ ДМС України в Одеській області від 10.12.2024 надані додатки до рекомендаційної пропозиції, відповідно до яких при складанні Висновки ГУ ДМС України в Одеській області була врахована інформація по країні походження, більше того інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом. 
Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 06 серпня 2020 року по справі № 420/3327/19, від 06.03.2019 по справі № 826/14576/16, постанові від 06.03.2019 по справі № 815/2505/17, постанові від 04.03.2019 по справі № 815/2595/17.
Таким чином суд погоджується із висновками відповідача про відсутність умов, зазначених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, оскільки матеріалами справи та фактичними обставинами справи не підтверджується переслідування позивачів за ознаками віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; або обставин/фактів побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішень Державної міграційної служби України від 30.12.2024 №188-24, яким відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянка Республіки Таджикистан) та разом з нею відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, її неповнолітнім дітям: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та від 30.12.2024 р. №187-24, яким ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 громадянин Республіки Таджикистан) відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
У контексті оцінки інших доводів сторін звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Оскільки в межах розгляду даної справи судом не встановлено, а позивачем не надано доказів на підтвердження порушення прав в межах заявлених вимог, тому суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
VII. Розподіл судових витрат.
Оскільки судом відмовлено у задоволені позовних вимог, при цьому позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 8 частини першої статті 5 Закону України “Про судовий збір”, тому розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
вирішив:
У задоволені позовних заяв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які діють в власних інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд.9, м. Київ, 01001, ЄДРПОУ 37508470) про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя В.А. Дубровна

.