Номер провадження: 33/813/1224/26
Номер справи місцевого суду: 496/8364/25 
Головуючий у першій інстанції Буран В. М. 
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.08.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Назарової М.В., 
за участю секретаря – Соболєвої Р.М.,
захисника – адвоката Жердецької Лариси Василівни, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на постанову Біляївського районного суду Одеської області від 12 березня 2026 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,

в с т а н о в и в:

Постановою Біляївського районного суду Одеської області від 12 березня 2026 року визнано ОСОБА_1 винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 605,60 гривень.
ОСОБА_1 постановою суду визнано винним у тому, що 22.11.2025 о 18:36 год. за адресою: с. Хлібодарське по вул. Артилерійська, Одеський район, Одеська область, керував автомобілем MITSUBISHI L300, д.н.з НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння: різкий запах алкоголю з ротової порожнини, тремтіння рук, почервоніння очей, порушення мовлення, від проходження огляду на стан сп`яніння за допомогою газоаналізатора Драгер на місці зупинки транспортного засобу та проходження медичного огляду в медичному закладі відмовився, чим порушив п. 2.5 ПДР.
Не погоджуючись із вказаною постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить постанову суду скасувати та закрити провадження по справі у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що: 
- в матеріалах справи відсутні докази пересування автомобілю Mitsubishi L300, д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 , суд дійшов хибного висновку про керування транспортним засобом;
- ні поліцейські, ні суд не звернули увагу, що автомобіль не рухався, знаходився біля будинку; 
- працівниками поліції порушено ст. 35 Закону України «Про національну поліцію», оскільки з відеозаписів незрозуміло, з якої причини працівники поліції взагалі звернулися до ОСОБА_1 ;
- поліцейські не пояснювали прав, а психологічно тиснули;
- на бодікамеру не зафіксовано відмову від проходження драгеру чи проїзду до медичного закладу, відсторонення від керування; 
- відсутній акт огляду; 
- під час події була присутня особа у військовій формі, яка залякувала та при вимкнених камерах зобов`язувала разом з поліцейськими погодитись з протоколом та постановою, а інакше, казали, що буде гірше; 
- психологічний тиск, моральна напруга не дали іншого варіанту розвитку подій, як з усім погодитися;
- відеозапис не безперервний, має декілька фрагментів, на яких неможливо розібрати процесуальну послідовність подій;
- в протоколі про адміністративне правопорушення зазначено технічний засіб NC221425, проте визначити на який саме пристрій поліцейськими здійснювалася відеофіксація неможливо, відеозапис з назвою «00000_000000» взагалі не містить будь-яких реквізитів, координат місця, де відбувається подія і т.д.;
- не долучені до справи працівниками поліції свідоцтво, технічна документація щодо технічного приладу «відеокамери», не дають можливості встановити той факт, що відеозапис проведено спеціальним технічним засобом, який входить до вичерпного переліку Інструкції № 1452/735;
- у п. 11 протоколу зазначено, що «до протоколу додаються: інші матеріали справи», однак які саме "інші матеріали справи" невідомо, їх не перераховано;
- суд незаконно визнав як належний доказ – відеозапис з телефону поліцейського; 
- поліцейські без встановлення належним чином ознак алкогольного сп`яніння, запропонували останньому пройти такий огляд;
- відповідний акт огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів поліцейським не проводився, не складався; 
- суб`єктом інкримінованого правопорушення є водій, що не відноситься до ОСОБА_1 , адже такий у зазначений час не керував т/з; 
- не роз`яснили належним чином права, що є порушенням права на захист; 
- не відсторонено від керування, хоча формально водієм не був.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить поновити строк на апеляційне оскарження, яке мотивовано тим, що копію постанови отримав на свою електронну адресу 11.05.2026.
В судовому засіданні захисник Жердецька Л.В. підтримала доводи апеляційної скарги, просила задовольнити, постанову суду скасувати та закрити провадження у справі.
Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_1 до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи належно повідомлений, що відповідно до ч. 6 ст. 294 КУпАП не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді, осіб, що брали участь у розгляді справи, перевіривши клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного.
Щодо клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.
Частиною 2 ст. 294 КУпАП встановлено, що постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови.
Апеляційна скарга подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.
Відповідно до ст. 129 Конституції України основною засадою судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на справедливий і публічний розгляд її справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Право на судовий захист є конституційним правом людини (ст. 55 Конституції України), яке не може бути обмежене, крім випадків, передбачених Конституцією України (ст. 64). Однією з гарантій реалізації цього права є апеляційне та касаційне оскарження судових рішень як одна з основних засад судочинства в Україні, що може бути обмежене лише законом (п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України).
Згідно зі ст. 289 КУпАП апеляційний суд має право поновити строк оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення в разі наявності поважних причин пропуску зазначеного строку з боку особи, яка оскаржує постанову суду першої інстанції.
Оскаржувана постанова винесена 12.03.2026 за відсутності особи, що притягається до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_1 .
Повний текст оскаржуваної постанови складено 06.05.2026, тобто майже через два місяці після її винесення.
За таких обставин, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 до складення повного тексту постанови мав можливість ознайомитися з її змістом та належним чином реалізувати своє право на її оскарження.
Більше того, 03.04.2026, тобто ще до складення повного тексту постанови, ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до суду із заявою про направлення на його адресу копії постанови (а.с. 25–26), що свідчить про його зацікавленість в отриманні судового рішення та намір ознайомитися з його змістом.
Копію постанови було направлено на електронну пошту лише 11.05.2026 о 10:46:27.
Апеляційну скаргу подано 21.05.2026, тобто через десять днів після направлення ОСОБА_1 копії повного тексту постанови.
Таким чином, наведені обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 не допускав зволікання з оскарженням постанови, а, навпаки, вжив заходів для її отримання ще до складення повного тексту. Апеляційну скаргу подано у розумний строк після фактичного отримання копії постанови, що свідчить про добросовісність його процесуальної поведінки та пропуск строку на апеляційне оскарження з неповажних причин.
Щодо суті апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
За ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Згідно з положеннями ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами у справі про адміністративне право-порушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Відповідно до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному до-слідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Згідно з вимогами п. 2.5. Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (із змінами та доповненнями), водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
З огляду на визначену ст. 266 КУпАП процедуру особи, які керують транспортними засобами, тощо і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають оглядові на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
Такий огляд, за змістом частини другої вказаної норми, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.
Процедуру проведення огляду водіїв транспортних засобів на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, визначає Інструкція про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затверджена наказом МВС, МОЗ України від 09.11.2015 № 1452/735 (далі – Інструкція № 1452/735.
Відповідно до п. 2 Розділу І Інструкції № 1452/735 огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.
Згідно з п. 6 Інструкції № 1452/735 огляд на стан сп`яніння проводиться: поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування Міністерством охорони здоров`я та Держспоживстандартом (далі спеціальні технічні засоби); лікарем закладу охорони здоров`я (у сільській місцевості за відсутності лікаря фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту, який пройшов спеціальну підготовку).
У разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення відповідно до статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – заклад охорони здоров`я). (п. 7 Інструкції № 1452/735).
Відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а також відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Отже, відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, утворює самостійний склад, передбачений ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Визнаючи винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, суд вважав доведеною його вину матеріалами справи.
Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, відповідає фактичним обставинам справи, є законним та обґрунтованим, а вищезазначені вимоги закону судом першої інстанції виконані в повному обсязі.
Так, судом першої інстанції встановлені обставини вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, на підставі яких суд зробив висновок про доведеність вчинення останнім інкримінованого йому адміністративного правопорушення, з яким погоджується апеляційний суд, оскільки такий висновок суду об`єктивно підтверджується належним чином дослідженими судом доказами в їх сукупності, що містяться в матеріалах справи, зокрема:
- протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 520746 від 22.11.2025, яким зафіксовано, що 22.11.2025 о 18:36 год. за адресою: с. Хлібодарське по вул. Артилерійська, Одеський район, Одеська область, ОСОБА_1 керував автомобілем MITSUBISHI L300, д.н.з НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння: різкий запах алкоголю з ротової порожнини, тремтіння рук, почервоніння очей, порушення мовлення, від проходження огляду на стан сп`яніння за допомогою газоаналізатора Драгер на місці зупинки транспортного засобу та проходження медичного огляду в медичному закладі відмовився, чим порушив п. 2.5 ПДР (а.с. 1); 
- направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 22.11.2025, згідно з яким від огляду відмовився (а.с. 2); 
- відеозаписом, який оглянуто в ході розгляду справи, яким підтверджено наступне.
З припаркованного автомобіля з місця водія виходить ОСОБА_1 , на питання поліцейського, чому не зупиняєтесь, відповів, що не бачив. На питання: «Ви алкоголь вживали?», ОСОБА_1 відповів, що ні (00:00:46 хронометраж відеозапису). Зробивши подих в бік поліцейського, останній запропонував пройти тест на стан сп`яніння за допомогою драгера на місці зупинки транспортного засобу, на що ОСОБА_1 погодився (00:01:14 46 хронометраж відеозапису). Поліцейський запитав ОСОБА_1 : «Скільки бокалів пива вживали?», на що останній відповів: «Банки 4» (00:02:32). На чергове запитання поліцейського, чи буде ОСОБА_1 продувати на газоаналізаторі драгер, останній зазначив: «Ви на телефон снимаете, нет, не буду» (00:03:08). На чергове запитання: «Ви відмовляєтесь?», відповів, що так (00:03:13). Працівник поліції запитав: «До лікаря-нарколога згодні поїхати?». ОСОБА_1 відповів: «Ні» (00:03:20), на уточнююче питання чи відмовляється, відповів, що так (00:03:22). Надалі ОСОБА_1 ознайомили з протоколом (19:05:07) та з винесеною постановою за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 121 КУпАП. (19:11:05). На питання ОСОБА_1 : «На основании этого вы меня остановили?», поліцейський відповів, що так (19:11:23). "З чого ви взяли, що я не пристебнутий", - запитав ОСОБА_1 , на що поліцейський відповів: «З того» (19:11:55).
Щодо доводів апеляційної скарги про порушення працівниками поліції вимог ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію», оскільки з відеозаписів, на думку заявника, незрозуміло, з якої саме причини працівники поліції звернулися до ОСОБА_1 , апеляційний суд зазначає таке.
Як вбачається з відеозапису, працівник поліції повідомив ОСОБА_1 , що підставою для зупинки транспортного засобу стало невикористання ременя безпеки, за що останнього притягнуто до адміністративної відповідальності та винесено постанову за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 121 КУпАП.
При цьому в судовому засіданні захисниця зазначила, що вказана постанова ОСОБА_1 у судовому порядку не оскаржувалася.
За таких обставин доводи апеляційної скарги про відсутність встановленої законом підстави для зупинки транспортного засобу ОСОБА_1 як водія вищезазначеного транспортного засобу у вказаному місці та у вказаний час спростовується матеріалами справи та змістом відеозапису, з якого безпосередньо вбачається повідомлена працівником поліції причина зупинки. Правомірність зазначеної постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121 КУпАП ним не оскаржувалася.
Сам ОСОБА_1 на відеозаписі спілкується з працівниками поліції саме як водій транспортного засобу та з`ясовує, на підставі чого його зупинили (19:11:23).
Спростовується твердження заявника, що на бодікамеру не зафіксовано відмову від проходження драгеру чи проїзду до медичного закладу, оскільки з відеозапису вбачається, що після пропозиції працівника поліції пройти огляд на стан сп`яніння за допомогою газоаналізатора «Драгер» ОСОБА_1 зазначив: «Ви на телефон снимаете, нет, не буду» (00:03:08), а на уточнююче запитання працівника поліції: «Ви відмовляєтесь?» — відповів ствердно (00:03:13). Крім того, після пропозиції працівника поліції пройти огляд на стан сп`яніння у медичному закладі ОСОБА_1 відповів: «Ні» (00:03:20), а на уточнююче запитання, чи відмовляється він від такого огляду, відповів так (00:03:22).
Отже, відеозаписом безпосередньо зафіксовано як пропозицію працівника поліції пройти огляд на стан сп`яніння за допомогою газоаналізатора «Драгер» та у медичному закладі, так і чітко висловлену ОСОБА_1 відмову від проходження обох видів огляду. У зв`язку з цим відповідні доводи апеляційної скарги не відповідають фактичним обставинам, зафіксованим на відеозаписі.
Щодо доводів заявника про те, що на відеозаписі з боді-камери не зафіксовано факт відсторонення його від керування транспортним засобом, апеляційний суд зазначає, що сама по собі відсутність безпосередньої відеофіксації цієї процесуальної дії не свідчить про відсутність факту відсторонення та не спростовує інших доказів, наявних у матеріалах справи.
При цьому необхідно враховувати, що відеозаписом зафіксовано подальшу поведінку ОСОБА_1 , зокрема пропозицію пройти огляд на стан сп`яніння за допомогою газоаналізатора «Драгер», а також у медичному закладі, та його послідовну відмову від проходження такого огляду.
Таким чином, доводи заявника про відсутність відеофіксації відсторонення від керування самі по собі не дають підстав для висновку про недоведеність обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення.
Апеляційний суд відхиляє доводи скарги щодо відсутності акта огляду, оскільки необхідність його складення у цьому випадку була відсутня: відповідно до встановлених судом обставин, ОСОБА_1 від проходження огляду відмовився, у зв`язку з чим огляд не проводився.
Посилання заявника на психологічний тиск є безпідставними, оскільки з наявних відеозаписів не вбачається будь-яких дій працівників поліції щодо психологічного тиску.
У даній справі мала місце належна правова процедура та законний алгоритм проведення огляду водія на стан алкогольного сп`яніння.
Слід зазначити, що матеріали справи не містять даних, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, чи захисник зверталися до правоохоронних органів з відповідними заявами про незаконність дій працівників поліції (вчинення психологічного тиску) або оскаржували їх дії у встановленому законом порядку. Доказів неправомірної поведінки працівників поліції чи інших доказів, які б спростовували фактичні дані, що містяться в протоколі про адміністративне правопорушення та додатках до нього, матеріали справи не містять.
Отже, твердження заявника щодо неправомірності дій працівників поліції не відповідають дійсності та є суб`єктивними, оскільки незаконність їх дій не встановлена будь-якими судовим рішенням або висновком компетентного органу. Підстави ставити під сумнів відомості, що об`єктивно відображені у протоколі про адміністративне правопорушення, відсутні.
Посилання заявника на те, що відеозапис не є безперервним та складається з декількох фрагментів, у зв`язку з чим, на його думку, неможливо встановити процесуальну послідовність подій, не може бути підставою для визнання такого доказу неналежним чи недопустимим.
Сам по собі факт здійснення відеофіксації окремими фрагментами не свідчить про недостовірність зафіксованих на них обставин або про неможливість їх належної оцінки у сукупності з іншими доказами у справі. При цьому з наданих відеозаписів можливо встановити послідовність основних подій, зокрема спілкування працівників поліції з ОСОБА_1 , пропозицію пройти огляд на стан сп`яніння за допомогою газоаналізатора «Драгер», а також у медичному закладі та його відмову від проходження такого огляду.
Таким чином доводи заявника у цій частині фактично зводяться до незгоди з оцінкою доказів, однак не містять конкретних обставин, які б свідчили про неналежність, недопустимість або недостовірність відеозапису як доказу у справі.
Доводи апеляційної скарги про неможливість встановити технічний засіб, яким здійснювалася відеофіксація, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані.
Зазначення у протоколі про адміністративне правопорушення технічного засобу NC221425 узгоджується з матеріалами справи та не свідчить про те, що долучений відеозапис отримано з іншого пристрою. 
Відсутність у назві файлу «00000_000000» окремих реквізитів, координат чи інших технічних відомостей не нівелює його доказового значення, якщо зміст відеозапису у сукупності з іншими матеріалами справи дає можливість встановити обставини події, особу правопорушника та відповідність зафіксованих на ньому обставин даним, зазначеним у протоколі.
Доводи апеляційної скарги про те, що недолучення працівниками поліції свідоцтва та технічної документації на відеокамеру унеможливлює встановлення факту здійснення відеозапису спеціальним технічним засобом, який входить до переліку, визначеного Інструкцією № 1452/735, апеляційний суд відхиляє з огляду на таке.
Сам по собі факт відсутності в матеріалах справи зазначених документів не свідчить про недопустимість відеозапису як доказу та не спростовує його змісту. Інструкція № 1452/735 регулює порядок проведення огляду на стан сп`яніння, тоді як відеофіксація процесуальних дій працівниками поліції здійснюється відповідно до вимог КУпАП та відомчих нормативних актів. Тому відсутність технічної документації на відеокамеру не є безумовною підставою для виключення відеозапису з числа доказів, а його належність та допустимість підлягають оцінці у сукупності з іншими матеріалами справи.
Щодо доводу скарги, що у п. 11 протоколу зазначено, що «до протоколу додаються: інші матеріали справи», однак які саме «інші матеріали справи» невідомо, їх не перераховано, апеляційний суд вказує, що зазначене формулювання саме по собі не свідчить про порушення вимог до оформлення протоколу та не позбавляє суд можливості встановити зміст матеріалів, долучених до справи. 
Вирішальним є не формальне зазначення кожного документа у пункті 11 протоколу, а фактична наявність відповідних матеріалів у справі та можливість суду надати їм оцінку в сукупності з іншими доказами, а недеталізований запис про додані матеріали не свідчить про недоведеність обставин адміністративного правопорушення.
Оцінюючи доводи скарги, що суд незаконно визнав як належний доказ – відеозапис з телефону поліцейського, апеляційний суд вказує таке.
Вища юридична сила закону полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.
Згідно з ч. 3 ст. 113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.
Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.
У даному випадку застосуванню підлягає саме ч. 2 ст. 266 КУпАП в чинній редакції щодо обов`язковості відеофіксації, а також Порядку та Інструкції, в частині, що не суперечать їм.
За таких обставин апеляційний суд приходить висновку, що положення ч. 2 ст. 266 КУпАП, відповідно до якої під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків, стосується також і випадків, коли під час спроби поліцейського провести огляд водія на місці зупинки транспортного засобу, останній відмовляється від такого огляду та висловлює свою незгоду не тільки проходити огляд на місці, а й незгоду проїхати до медичного закладу для огляду взагалі.
Відтак, зазначена відмова може бути зафіксована у відповідності до вимог зазначеної статті за допомогою відеозапису без необхідності залучення свідків.
Отже, оскільки згідно ч. 2 ст. 266 КУпАП огляд особи, яка керувала транспортним засобом, на стан алкогольного сп`яніння проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів, під час чого поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, то лише в разі неможливості застосування таких засобів - огляд проводиться в присутності двох свідків.
Разом з тим, даними нормами законодавства не визначено здійснення відеозапису саме відеореєстратором (бодікамерою), а не будь-яким іншим засобом відео фіксації. Закон вимагає лише використання технічних засобів відеозапису (ч. 2 ст. 266 КУпАП).
При цьому ст. 251 КУпАП допускає використання у якості доказів у справі фактичні дані, що встановлюються засобами фото-і кінозйомки, відеозапису.
У цьому випадку відеозапис містить відомості щодо обставин спілкування працівників поліції з ОСОБА_1 , пропозиції пройти огляд на стан сп`яніння та його відмови від проходження такого огляду, які узгоджуються з іншими матеріалами справи.
При цьому заявником не наведено конкретних обставин, які б свідчили про монтаж, редагування, спотворення змісту відеозапису або інше незаконне отримання відповідного доказу.
Відтак, посилання на те, що відеозапис здійснено за допомогою мобільного телефону працівника поліції, саме по собі не ставить під сумнів його доказове значення та не свідчить про незаконність його врахування судом першої інстанції.
Щодо твердження заявника, що поліцейські без встановлення належним чином ознак алкогольного сп`яніння, запропонували останньому пройти такий огляд, слід зазначити таке.
За п. 3 Розділу І Інструкції № 1452/735 ознаками алкогольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці.
Відповідно до п. 2 Розділу І Інструкції № 1452/735 огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.
Тобто відповідно до чинного законодавства, працівник поліції самостійно на власний розсуд доходить висновку про наявність ознак сп`яніння у водія транспортного засобу та вирішує питання щодо необхідності проходження таким водієм транспортного засобу огляду на стан сп`яніння.
Отже, доводи заявника про те, що працівники поліції без встановлення ознак алкогольного сп`яніння безпідставно запропонували йому пройти огляд, не узгоджуються з матеріалами справи. Наявність у працівника поліції передбачених законом підстав для проведення огляду не потребує попереднього встановлення факту перебування водія у стані сп`яніння, оскільки саме проведення огляду і має на меті об`єктивне встановлення або спростування такого стану.
Щодо доводів скарги, що ОСОБА_1 не роз`яснили належним чином права, що є порушенням права на захист, апеляційний суд вказує, що його процесуальні права в повній мірі були поновлені під час апеляційного розгляду, шляхом надання йому можливості бути вислуханим апеляційним судом під час апеляційного перегляду постанови суду та отримати відповіді на свої аргументи щодо незгоди із судовим рішенням, під час чого ним не спростовано правильних висновків суду.
Доводи скарги, що суб`єктом інкримінованого правопорушення є водій, що не відноситься до ОСОБА_1 , адже такий у зазначений час не керував т/з, є необґрунтованими з огляду на таке.
За положеннями п. 1.10. ПДР: водій - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.
З відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 вийшов із припаркованого транспортного засобу саме з місця водія. Крім того, під час спілкування з працівниками поліції він не заперечував факту керування транспортним засобом, а на запитання працівника поліції щодо вживання алкогольних напоїв повідомив про їх вживання.
Обставини, за яких працівники поліції здійснили зупинку транспортного засобу, а саме невикористання ременя безпеки, що стало підставою для винесення постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121 КУпАП, а також подальша поведінка ОСОБА_1 узгоджуються між собою та підтверджують, що саме він здійснював керування транспортним засобом безпосередньо перед його зупинкою.
Таким чином, твердження ОСОБА_1 про те, що він у зазначений час транспортним засобом не керував, спростовується матеріалами справи та змістом відеозапису, а тому висновок про наявність у нього статусу водія та, відповідно, суб`єкта адміністративного правопорушення є обґрунтованим.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що працівники поліції та суд першої інстанції не врахували, що на момент прибуття працівників поліції автомобіль не рухався та знаходився біля будинку, апеляційний суд зазначає таке.
Сам по собі факт перебування транспортного засобу у нерухомому стані на момент безпосереднього спілкування працівників поліції з ОСОБА_1 не свідчить про те, що останній до цього не здійснював керування ним.
Як зазначалось вище, ОСОБА_1 вийшов із транспортного засобу саме з місця водія, при цьому зупинка транспортного засобу була здійснена працівниками поліції у зв`язку з невикористанням водієм ременя безпеки, за що щодо ОСОБА_1 винесено постанову про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121 КУпАП.
Вказане є самостійними доказом факту керування в зазначений в протоколі про адміністративне правопорушення день та час.
Отже, обставина, на яку посилається заявник, а саме те, що автомобіль на момент фіксації події знаходився у нерухомому стані біля будинку, сама по собі не спростовує факту його попереднього керування ОСОБА_1 та не виключає можливості встановлення такого факту на підставі інших доказів у справі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині ґрунтуються на вибірковій оцінці обставин справи та не спростовують висновків суду першої інстанції щодо факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом.
Слід зазначити, що ОСОБА_1 , реалізуючи своє право володіти та керувати транспортним засобом, тим самим погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановлених норм закону держави Україна.
Аналізуючи досліджені докази, оцінюючи їх у сукупності, апеляційний суд доходить до переконання, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, повністю доведена, є встановленою згідно з критерієм її доведеності «поза розумним сумнівом». 
Так, стандарт доказування «поза розумним сумнівом» активно використовується Європейським судом з прав людини. У справі «Ушаков проти України» (рішення від 18 червня 2015 року, заява № 10705\12) ЄСПЛ визначає: «Суд, при оцінці доказів керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом». Згідно з його усталеною практикою доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій стосовно фактів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою». Стандарт доказування «поза розумним сумнівом» не виключає будь-який сумнів взагалі, оскільки завжди можна припустити можливість існування навіть дуже маловірогідних обставин чи їх збігів. Проте, цей стандарт доказування означає, що особу необхідно виправдати не при наявності будь-якої «тіні» сумнівів, а при наявності лише «розумного сумніву». При цьому розумним є сумнів, який має під собою причину та здоровий глузд і випливає зі справедливого та розумного розгляду всіх доказів у справі або з відсутності доказів у справі. Цей сумнів не є ні смутним, ні гіпотетичним чи уявним або надуманим. А саме таким, який ґрунтується на конкретних обставинах або інших вагомих причинах, які б змусили розумну людину вагатися вдатися до певних дій у питаннях, що мають значення для неї.
Таким чином, порушень норм матеріального та процесуального права, які б були підставою для скасування постанови суду при її перегляді, апеляційним судом не встановлено.
Суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення щодо винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, яке підтверджується доказами дослідженими в їх сукупності та з точки зору їх достатності під час розгляду матеріалів адміністративної справи.
Доводи, наведені в апеляційній скарзі, висновку суду першої інстанції не спростовують, оскільки є необґрунтованими, спростовуються матеріалами справи та оцінюються судом як такий спосіб захисту, що має на меті безпідставне уникнення від відповідальності за вчинене правопорушення.
Інших доводів апеляційна скарга не містить.
З огляду на вищенаведене, підстав для скасування постанови суду і закриття провадження по справі з наведених в апеляційній скарзі мотивів апеляційний суд не вбачає, а тому вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. 285, 289, 294 КУпАП, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Біляївського районного суду Одеської області від 12 березня 2026 року.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Постанову Біляївського районного суду Одеської області від 12 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Суддя Одеського апеляційного суду М.В. Назарова