ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 619/1614/25 Головуючий суддя І інстанції Овсянніков В. С.
Провадження № 22-ц/818/2742/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: споживчого кредиту
П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 липня 2026 року    м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії Люшні А.І., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шелудько Оксани Олександрівни на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 17 червня 2025 року, по цивільній справі №619/1614/25, за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в:
У березні 2025 року АТ «Акцент-Банк» звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № ABH0CT155101625160559650 від 01.07.2021 у розмірі 183 640 гривень 87 копійок та судові витрати у розмірі 2 422 гривні 40 копійок.
Позовна заява мотивована тим, що 01.07.2021 ОСОБА_1 звернулася до АТ «А-Банк» щодо отримання банківських послуг та підписала анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк». Вказує, що 01.07.2021, будучи клієнтом банку, ОСОБА_1 уклала з банком кредитний договір №ABH0CT155101625160559650 щодо надання останньому кредиту в розмірі 80 000 грн строком на 63 місяці (тобто до 30.06.2026) зі сплатою процентів у розмірі 75,00% щорічно та комісії в розмірі 0,00 грн. Звертає увагу на те, що кредитний договір складається із заяви клієнта та графіку погашення кредиту. Кредитний договір підписано ОСОБА_1 за допомогою електронного підпису, використання якого погоджено сторонами в анкеті-заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в А-Банку.
Вказує, що станом на 22.03.2025 ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором, яка становить 183 640, 87 грн., з яких: 79239,31 грн - загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тіло кредиту), 104 401,56 грн - загальний залишок заборгованості за процентами. Враховуючи вищевикладене просило позов задовольнити в повному обсязі.
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 17 червня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» загальну суму заборгованості за кредитним договором №ABH0CT155101625160559650 вiд 01.07.2021, у загальному розмірі 183 640 гривень 87 копійок, з яких: 79 239 гривень 31 копійка - загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту); 104 401 гривня 56 копійок - загальний залишок заборгованості за процентами; 0.00 гривень - загальний залишок заборгованості за комісією; 0.00 гривень - загальний залишок заборгованості за пенею, станом на 22.03.2025. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» витрати за сплату судового збору у розмірі 2 422 гривні 40 копійок.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Шелудько Оксана Олександрівна подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Суд першої інстанції передчасно дійшов до висновку стосовно задоволення позовних вимог, оскільки не взяв до уваги відсутність у справі доказів права банку на дострокову вимогу стягнення всієї суми боргу.
Звертає увагу на те, що позивач звернувся до суду із позовом до відповідача 24.03.2025, тобто до закінчення строку кредитування. Доказів звернення до відповідача із вимогою про усунення порушення, надання строку для усунення такого порушення, про дострокове повернення кредиту та сплати процентів, матеріали справи не містять та такі не були надані позивачем. Умовами кредитного договору укладеного 01.07.2021 між АТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 не передбачено право кредитодавця вимагати повернення в повному обсязі споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, а тому до договору застосовується положення ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування». У п. 18 Кредитного договору сторони погодили, що кожна взаємодія Банку або його представника, або нового кредитора з питань врегулювання простроченої заборгованості (у разі виникнення) з Клієнтом, його близькими особами, представником, спадкоємцем, поручителем або третіми особами має здійснюватись з її фіксуванням за допомогою фото - та/або звукозаписувального технічного засобу, про що попереджаються особи, з якими здійснюється така взаємодія. Однак, матеріали справи не містять жодних фото та/або звукозаписувального технічного засобу, які б підтверджували, що Банк звертався до Боржника з пропозицією або з вимогою про дострокове погашення заборгованості за Кредитним Договором. Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Закону України «Про споживче кредитування» порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги абз. 3 ч. 4 ст. 16 цього Закону, не дотримавши передбачений кредитним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня
підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором (див. позиція Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 26.05.2020 року у справі № 638/13683/15-ц).
10 червня 2017 року набрав чинності Закону України "Про споживче кредитування", який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування" (стаття 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону № 1023-XII. З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон № 1734- VIII, а у частині, що йому не суперечить, - також Закон № 1023-XII. Аналіз статті 11 Закону № 1734-VIII (у редакції, чинній з 10 червня 2017 року) дає можливість зробити висновок, що головною умовою для звернення кредитодавця до суду з позовом про дострокове стягнення споживчого кредиту є направлення банком відповідної вимоги, що дає можливість боржнику її виконати протягом строку, встановленого в договорі чи Законі, після чого кредитодавець позбавляється права вимагати повернення кредиту достроково. Тобто направлення відповідно до статті 11 Закону № 1734-VIII (у редакції, чинній з 10 червня 2017 року) вимоги про дострокове повернення кредиту свідчить про дотримання кредитором вимог цього Закону і не позбавляє суд права вирішити позов по суті заявлених вимог за умови, що на час ухвалення рішення минув строк для виконання вимоги і вона не втратила чинності. Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин
законодавство щодо захисту прав споживачів (правовий висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16). 
Згідно матеріалів справи між позивачем та відповідачем був укладений споживчий кредит, який наданий останній для споживчих потреб. Таким чином, на правовідносини сторін розповсюджується дія і норми ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування», згідно якої обов`язковою умовою для можливості реалізації кредитором права вимагати від позичальника дострокове повернення кредиту є закріплення такого права в першу чергу умовами самого договору про споживчий кредит, а також невиконання позичальником вимоги кредитора про дострокове повернення кредиту (не усунення порушення умов договору) протягом 30 днів саме з дня отримання позичальником такої вимоги. 
Так, у постанові від 27 березня 2019 року у справі N 521/21255/13-ц (провадження N 14-600цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, боржник зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом. Враховуючи приписи статей 526, 527 і 530 ЦК України, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту. 
Проте у постанові від 26 травня 2020 року у справі N 638/13683/15-ц (провадження N 14-680цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що висновок, наведений у постанові від 27 березня 2019 року у справі N 521/21255/13-ц, не враховує спеціальний порядок, передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції до 2017 року, заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, і вважала за необхідне відступити від зазначеного висновку, конкретизувавши його так: «суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, у якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту». 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі N 638/13683/15-ц зазначила, що визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів. 
Ураховуючи, що праву кредитора на дострокове стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором, має передувати реалізація ним права вимоги дострокового виконання основного зобов`язання, відповідно до вимог статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у банку не виник обов`язок дострокового повернення всієї суми грошових коштів за кредитними договорами, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що банком було завчасно направлені вимоги про дострокове повернення кредитів, а відповідачем такі вимоги було отримано. Верховний Суд у подальших своїх постановах підтримав цей правовий висновок, вказуючи про необхідність виконання банком обов`язкового досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, тому, враховуючи те, що кредитний договір ABH0CT155101625160559650, укладений між ОСОБА_1 та банком, є споживчим, вказаний висновок підлягав застосуванню під час вирішення заявлених позовних вимог. Оскільки ОСОБА_1 не отримала вимоги банку про дострокове повернення кредиту, тому банк не набув відповідного права на погашення кредитної заборгованості достроково, а строк на який надавався кредит на час розгляду даної справи не сплив. Тому, вимоги позивача не підлягали задоволенню.
03 березня 2026 року представник АТ «Акцент-Банк» Мальованний В.В. подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Зазначає, що відповідач в анкеті-заяві про приєднання до умов і правил надання банківських послуг в А-Банку підтвердив під розпис факт ознайомлення з умовами і правилами надання банківських послуг, приєднавшись до них та зобов`язався в подальшому регулярно знайомитись зі змінами до умов та правил, викладеними на сайті банку. Звертає увагу на те, що у разі, якщо документи підписано за допомогою електронного підпису, то він є аналогом власноручного підпису.
Вказує, що погодження використання електронного підпису між сторонами було досягнуто при проведенні верифікації і ідентифікації клієнта при первісному зверненні до банку і підписанні анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в А-Банку та/або заяви про погодження використання УЕП. 
Підкреслює, що виписка по рахунку відповідача підтверджує погашення. Також зазначає, що виписки по рахункам та розрахунок заборгованості свідчить про тривале виконання зобов`язань за кредитним договором позичальником і активне користування кредитом, що вчергове підтверджує отримання позичальником кредиту та наявну заборгованість. Вказує, що в заяві клієнта № ABH0CT155101625160559650 від 01.07.2021 зазначено номер картки клієнта на який було зараховано кошти кредиту. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 14 березня 2021 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг в А-Банку.
Також, 01 липня 2021 року ОСОБА_1 підписала заяву щодо встановлення кредитного ліміту за картою/рахунком.
01 липня 2021 року ОСОБА_1 підписала заяву про надання послуги «Швидка готівка» № ABH0CT155101625160559650.
Відповідно до пункту 2 заяви кредит строковий, сума кредиту 80 000,00 грн (п.4). Строк кредиту 63 місяці з 01.07.2021 по 30.06.2026 включно (п.5). (а.с .7 на звороті)
Згідно з п.6 процентна ставка 75%, щомісячний платіж 5208,82 грн (п.7).
Загальна сума до повернення з урахуванням суми кредиту, відсотків та комісій становить (загальна вартість кредиту) 312 529,78 грн (п. 10.).
Відповідно до п.12 заяви про надання послуги «Швидка готівка» передбачено, що у випадку порушення клієнтом зобов`язань із погашення заборгованості клієнт сплачує банку пеню у розмірі 0,07% (не менше 1 грн) від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочки, при цьому пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 (п`ятнадцять) відсотків суми простроченого платежу.
Відповідно до п.18 відповідач погодився, що до укладання договору ознайомився з актуальними умовами та правилами надання банківських послуг АТ «А-Банк», що розміщені за посиланням www.a-bank.com.ua/terms, та до укладання цієї угоди ознайомився з інформацією, яка розміщена на веб-сайті та доступна за посиланням www.a-bank.com.ua, в повному об`ємі у відповідності до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії».
У вказаній заяві ОСОБА_1 також підтвердила, що ця заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг, паспортом споживчого кредиту, таблицею обчислення загальної вартості кредиту становлять договір. Вказана заява складена в електронній формі та підписана відповідачем цифровим власноручним підписом.
Також, 01.07.2021 ОСОБА_1 підписала паспорт споживчого кредиту «Швидка готівка», відповідно до якого: сума/ліміт кредиту становить 80 000 грн., строк кредитування – НЕ ЗАЗНАЧЕНО, спосіб надання кредиту - шляхом зарахування коштів на поточний рахунок клієнта з подальшою можливістю зняття коштів. Процентна ставка - 75% річних, тип процентної ставки - фіксована. Розмір щомісячного платежу – 5 208,82 грн. Кількість щомісячних платежів – НЕ ЗАЗНАЧЕНО. При підписанні паспорту споживчого кредиту «Швидка готівка» відповідач підтвердила отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи із обраних ним умов кредитування, а також підтвердила отримання нею всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити чи адаптовано договір до його потреб та фінансової ситуації, зокрема, шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати для нього в разі невиконання ним зобов`язань за таким договором (а.с.6-7).
Меморіальним ордером № TR.17910310.255754.65455 від 01.07.2021 підтверджено факт перерахування 01.07.2021 коштів в сумі 80 000,00 грн.
Відповідно до розрахунку заборгованості за договором №ABH0CT155101625160559650 від 01.07.2021 та виписки по кредиту від 22.03.2025 ОСОБА_1 має заборгованість у розмірі 183 640,87 грн., з яких: 79 239,31 грн - загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тіло кредиту), 104 401,56 грн - загальний залишок заборгованості за процентами.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що сторони обумовили у письмовому вигляді істотні умови договору у тому числі ціну договору, яка встановлена у формі сплати відсотків за користування кредитними коштами; відповідальність за порушення клієнтом зобов`язань (пені). З наданих позивачем доказів вбачається, що відповідачем фактично отримано кредитні кошти на підставі укладеного кредитного договору №№ABH0CT155101625160559650 від 01.07.2021, які ним не повернуто. Отримані відповідачем кредитні кошти відображені в розрахунку заборгованості, доданому до позовної заяви, в якому зазначається про користування відповідачем кредитними коштами. З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача нараховану заборгованість по договору №ABH0CT155101625160559650 від 01.07.2021 розмірі 183 640,87 грн
Перевіряючи законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
За приписами ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
За змістом ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
Правовідносини з приводу надання кредиту регулюються Цивільним кодексом України та Законом України «Про банки та банківську діяльність».
Відповідно до статті 2 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» банківським кредитом визнається будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, сплати процентів за її користування та інших зборів з такої суми.
Правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір.
В силу ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Із положень ч.1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.
Відповідно до ч.1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У даній справі встановлено, що 01 липня 2021 року ОСОБА_1 підписала заяву про надання послуги «Швидка готівка» №ABH0CT155101625160559650.
Відповідно до п.18 відповідач погодився, що до укладання договору ознайомився з актуальними умовами та правилами надання банківських послуг АТ «А-Банк», що розміщені за посиланням www.a-bank.com.ua/terms, та до укладання цієї угоди ознайомився з інформацією, яка розміщена на веб-сайті та доступна за посиланням www.a-bank.com.ua, в повному об`ємі у відповідності до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії».
У вказаній заяві ОСОБА_1 також підтвердила, що ця заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг, паспортом споживчого кредиту, таблицею обчислення загальної вартості кредиту становлять договір. Вказана заява складена в електронній формі та підписана відповідачем цифровим власноручним підписом.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про укладеність вищевказаного кредитного договору між АТ «А-Банк» та ОСОБА_1 .
Крім того, за приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності договору №ABH0CT155101625160559650 від 01.07.2021. Зазначений договір недійсним не визнано.
При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України.
Відповідно до частини 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ч. 1 ст. 629 ЦК України).
Згідно з частиною 1 статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Частиною 1 ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтями 1048, 1049, 1050 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Встановлено, що відповідно до розрахунку заборгованості за договором №№ABH0CT155101625160559650 від 01.07.2021 та виписки по кредиту від 22.03.2025 ОСОБА_1 має заборгованість у розмірі 183 640,87 грн., з яких: 79 239,31 грн - загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тіло кредиту), 104 401,56 грн - загальний залишок заборгованості за процентами.
Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №127/23910/14-ц від 23.12.2020 зробив висновок про те, що часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу.
Разом з тим, 10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні.
Відповідно до пунктів 10, 11 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» споживче кредитування - правовідносини щодо надання, обслуговування та повернення споживчого кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Верховний Суд у постанові від 10 січня 2024 року у справі №727/5461/23 (провадження №61-17096св23) дійшов висновку, що споживчим є будь-який кредит, наданий споживачу для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Пунктом 5 заяви про надання послуги «Швидка готівка» №ABH0CT155101625160559650 від 01.07.2021 передбачено, що строк кредиту – 63 місяці з 01.07.2021 по 30.06.2026.
Тобто на час звернення до суду з позовом строк дії договору не закінчився і позивач просить стягнути повністю тіло отриманих коштів за кредитним договором.
Праву кредитора на дострокове стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором, має передувати реалізація ним права вимоги дострокового виконання основного зобов`язання, відповідно до вимог ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування».
Положеннями ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.
Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.
Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.
Норма частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10.06.2017, містила положення про застосування обов`язкового досудового врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, а після 10.06.2017 на ці правовідносини почала поширюватися частина четверта статті 16 Закону України «Про споживче кредитування».
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 27.11.2024 у справі №509/4771/14 (провадження №61-15459св23)
Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача 24.03.2025, тобто до закінчення строку кредитування. Укладений між сторонами договір кредиту не передбачає іншого строку повернення кредиту, ніж 
Доказів звернення до відповідача із вимогою про усунення порушення, надання строку для усунення такого порушення, про дострокове повернення кредиту та сплати процентів, матеріали справи не містять та такі не були надані позивачем. 
Доказів направлення відповідачу та одержання ним вимоги АТ «Акцент-Банк» про дострокове повернення кредитних коштів матеріали справи не містять.
Відтак, колегія суддів зауважує, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Закону України «Про споживче кредитування» порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги абз. 3 ч. 4 ст. 16 цього Закону, не дотримавши передбачений кредитним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором (позиція Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 26.05.2020 у справі №638/13683/15-ц).
Враховуючи вищевикладені обставини справи, наявні в матеріалах справи докази, як в підтвердження позовних вимог, так і в їх заперечення, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову неповно з`ясував обставини, що мають суттєве значення для справи, а тому висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору та задоволення позовних вимог АТ «Акцент-Банк».
Окремо колегія суддів звертає увагу, що долучені АТ «А-Банк» уже до апеляційної скарги виписка по картці за період 01.07.2021-28.02.2026 та меморіальний ордер (а.с.82-85), не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів з огляду на таке.
У п.6 ч.2 ст.356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Тлумачення п.6 ч.2 ст.356, ч.ч.1-3 ст.367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги ч.1 ст.44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.
Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №145/474/17 (провадження №61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі №346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі №404/251/17 (провадження №61-13405св18).
Апеляційний суд встановив, що Банк подаючи позов зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, необхідні докази є в матеріалах справи, клопотання та заяви з боку АТ «Акцент-Банк» відсутні та просив розглядати справу за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи (а.с. 3 на звороті).
Тобто, подаючи позов, Банк не лише не вказував на неможливість надання тих чи інших доказів, а й наголошував на тому, щоб суд першої інстанції розглядав справу саме за наявними у ній матеріалами, які не містили відповідного доказу, на чому вірно наголошував суд першої інстанції.
Згідно викладеного више апеляційний суд не може прийняти доказ, який доданий до апеляційної скарги, а саме виписку по рахунку відповідача, оскільки скаржником не надано доказів неможливості його подання до суду першої інстанції, у строки та спосіб визначені ст. 83 ЦПК України, з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 367 ЦПК України).
Крім того, на момент подачі позовної заяви вказаний доказ був наявним у позивача, однак, він не подав його до суду першої інстанції.
При цьому, апеляційний суд враховує правові висновки Верховного Суду в постанові від 19 травня 2021 року в справі № 488/1449/16-ц (провадження № 61-9308св20), де зазначено, що в порушення вимог ст. 367 ЦПК України позивач не надав доказів неможливості подання зазначених довідок про умови кредитування до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тому апеляційний суд не мав процесуальних повноважень приймати вказані докази та вирішувати справу з посиланням на ці довідки.
Надаючи відповідні докази безпосередньо суду апеляційної інстанції та не подаючи їх для оцінки суду першої інстанції, апелянт не довів поважності причин неподання цих доказів до суду першої інстанції, як того вимагає ч.3 ст.367 ЦПК України.
Колегія суддів зауважує, що цивільне судочинство здійснюється, зокрема, на засадах змагальності та рівності сторін, зокрема щодо вчасного надання доказів, а кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або невчиненням нею відповідних процесуальних дій (ст.12 ЦПК України).
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог статті 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , то з АТ «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути (2422,40*1,5=3633,60*0,8)= 2906,88 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шелудько Оксани Олександрівни –задовольнити.
Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 17 червня 2025 року- скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Стягнути з Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 2906,88 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 05 серпня 2026 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії А.І. Люшня.

Н.П. Пилипчук.