ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
01010, м. Київ, вул. Князів Острозьких, 8, корп. 30. тел/факс 254-21-99, e-mail: inbox@6apladm.ki.court.gov.ua

Головуючий суддя у першій інстанції - Яремчук К.О.
Суддя-доповідач - Епель О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2026 року Справа № 640/28748/21

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
Головуючого судді: Епель О.В., 
суддів: Кузьменка В.В., Мєзєнцева Є.І., 
розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11 червня 2025 року у справі 

за позовом ОСОБА_1 

до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг

третя особа на стороні відповідача, 
яка не заявляє самостійних вимог Публічне акціонерне товариство по
на предмет спору газопостачанню та газифікації "ВОЛИНЬГАЗ"  
про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.
1. ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - Відповідач, Регулятор, НКРЕКП), в якому просить: 
- визнати протиправною бездіяльність Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, щодо ненадання відповіді на його запит від 18 квітня 2021 року;
- зобов`язати Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, надати відповідь на запит від 18 квітня 2021 року;
- визнати протиправною та нечинною постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 813 від 19 червня 2017 року про видачу публічному акціонерному товариству по газопостачанню та газифікації "ВОЛИНЬ-ГАЗ" ліцензії на право провадження господарської діяльності, де знаходиться газорозподільна система, що перебуває у власності, господарському віданні, користуванні чи експлуатації публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "ВОЛИНЬ-ГАЗ".
Ухвалою від 23 вересня 2021 року Окружний адміністративний суд м. Києва роз`єднав позовні вимоги та вирішив в межах справи № 640/14939/21 було розділено позовні вимоги. Зокрема, позовні вимоги про визнання протиправною та скасування постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 813 від 19 червня 2017 року про видачу публічному акціонерному товариству по газопостачанню та газифікації "ВОЛИНЬ-ГАЗ" ліцензії на право провадження господарської діяльності, де знаходиться газорозподільна система, що перебуває у власності, господарському віданні, користуванні чи експлуатації публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "ВОЛИНЬ-ГАЗ" вирішено здійснювати в межах адміністративної справи, якій присвоєно унікальний номер 640/28748/21.
Обґрунтовуючи позовні вимоги в цій частині, ОСОБА_1 зазначав, що ні АТ «Волиньгаз», ні Відповідач не надали Позивачу відомостей, які підтверджують перебування на законних підставах у власності або користуванні здобувача ліцензії газорозподільчих систем АТ «Волиньгаз» газових мереж на території Волинської області, а тому постанова НКРЕКП № 813 від 19 червня 2017 року про видачу публічному акціонерному товариству по газопостачанню та газифікації "ВОЛИНЬ-ГАЗ" ліцензії на право провадження господарської діяльності є протиправною та незаконною, оскільки відсутні ліцензійні умови.
2. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 11 червня 2025 року у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.
Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що Позивач не є учасником правовідносин щодо видачі Відповідачем ліцензії публічному акціонерному товариству по газопостачанню та газифікації "Волиньгаз".
Також суд зазначив, що спірна постанова не створила юридично значимих наслідків для Позивача.
3. Не погоджуючись з таким рішенням суду, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування своїх вимог Апелянт зазначає, що ця справа розглянута з порушенням правил підсудності.
Також ОСОБА_1 стверджує, що рішення суду засноване на припущенні, та без дослідження обставин видачі ліцензії, позаяк відсутність у АТ «Волиньгаз» права розпоряджатися газовими мережами є не єдиною підставою для визнання недійсною спірною постанови. Зазначає, що у рішенні суду відсутні докази та його правове обґрунтування. 
При цьому, Апелянт звертає увагу на те, що АТ «Волиньгаз» надає послуги з розподілу природного газу на підставі виданої НКРЕКП ліцензії та вимагає оплату за такі послуги, а тому спірна постанова впливає на права Позивача.
Обґрунтовуючи вимоги скарги, ОСОБА_1 посилається на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 504/4148/16-а, від 06.11.2019 у справі № 826/15078/17, від 30.06.2020 у справі № 640/1609/19, від 15.04.2024 у справі № 640/495/22.
З цих та інших підстав Апелянт вважає, що наявні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, передбачені ч. 1 ст. 317 КАС України.
4. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.07.2025 та від 16.09.2025 відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.
5. Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу у якому він просить у задоволенні такої скарги відмовити, а рішення суду - без змін, стверджуючи про необґрунтованість доводів Апелянта та правильність висновків суду першої інстанції.
При цьому Відповідач наполягає зокрема на дотриманні судом правил територіальної підсудності, оскільки спірна постанова є індивідуальним актом.
Крім того, зазначає, що під час розгляду справи Позивач не довів, а суд не встановив факти або обставини, які б свідчили про порушення його індивідуально виражених прав чи інтересів з боку Відповідача.
6. Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
7. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.
8. Обставини справи, встановлені судом першої інстанції.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 19 червня 2017 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг прийнято постанову № 813, якою відповідно до Законів України "Про ліцензування видів господарської діяльності" та «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг" постановлено видати публічному акціонерному товариству по газопостачанню та газифікації "Волиньгаз" ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу в межах території Волинської області, де знаходиться газорозподільна система, що перебуває у власності, господарському віданні, користуванні чи експлуатації публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Волиньгаз".
Вважаючи прийняту Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, протиправною, Позивач звернувся до суду із цим позовом.
9. Нормативно-правове обґрунтування.
Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» від 22 вересня 2016 року № 1540-VIII у редакції, чинній станом на момент прийняття спірної постанови (далі - Закон № 1540-VIII ) Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг є постійно діючим незалежним державним колегіальним органом, метою діяльності якого є державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг.
Регулятор здійснює державне регулювання з метою досягнення балансу інтересів споживачів, суб`єктів господарювання, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, і держави, забезпечення енергетичної безпеки, європейської інтеграції ринків електричної енергії та природного газу України (частина перша статті 3 Закону № 1540-VIII).
Частиною другою статті 3 Закону № 1540-VIII визначено, що Регулятор здійснює державне регулювання шляхом: 1) нормативно-правового регулювання у випадках, коли відповідні повноваження надані Регулятору законом; 2) ліцензування діяльності у сферах енергетики та комунальних послуг; 3) формування цінової і тарифної політики у сферах енергетики та комунальних послуг та реалізації відповідної політики у випадках, коли такі повноваження надані Регулятору законом; 4) державного контролю та застосування заходів впливу; 5) використання інших засобів, передбачених законом.
Порядок організації роботи Регулятора та прийняття рішень визначений статтею 14 Закону № 1540-VIII.
Відповідно до частини четвертої статті 14 Закону №1540-VIII Регулятор на своїх засіданнях, у тому числі: розглядає та приймає рішення з питань, що належать до його компетенції; розглядає справи щодо видачі ліцензій та дотримання суб`єктами господарювання ліцензійних умов, а також щодо застосування санкцій за порушення ліцензійних умов та законодавства з питань державного регулювання діяльності суб`єктів природних монополій та суміжних ринків.
Рішення Регулятора оформлюються постановами, крім рішень щодо усунення порушень, виявлених під час здійснення контролю, які оформлюються розпорядженнями. (частина п`ята статті 14 Закону № 1540-VIII).
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 17 Закону № 1540-VIIІ для ефективного виконання завдань державного регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг Регулятор: здійснює: ліцензування видів господарської діяльності у сферах енергетики та комунальних послуг, передбачених законом.
10. Висновки суду апеляційної інстанції.
Переглядаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції з урахуванням доводів Апелянта щодо порушення правил підсудності під час розгляду цієї справи, судова колегія зазначає наступне.
Так, ОСОБА_1 стверджує, що ця справа помилково була розглянута Вінницьким окружним адміністративним судом, оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 27 КАС України, адміністративні справи з приводу оскарження нормативно-правових актів, зокрема: центрального органу виконавчої влади чи іншого суб`єкта владних повноважень, повноваження якого поширюються на всю територію України, вирішуються окружним адміністративним судом, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ.
Втім, судова колегія не погоджується з такими доводами Апелянта, оскільки постанова НКРЕКП № 813 від 19 червня 2017 року про видачу ліцензії на розподіл природного газу ПАТ "ВОЛИНЬГАЗ" є індивідуальним, а не нормативно-правовим актом, як на тому помилково наполягає ОСОБА_1 , оскільки прийнята на виконання владних управлінських функцій та стосується прав або інтересів визначеної в акті особи - АТ «Волиньгаз». Спірна постанова також не містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), не встановлює, не змінює і не припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин.
При цьому, судова колегія виходить з наступного.
Так, відповідно до пункту 18 частини першої статті 4 КАС України нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.
Індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 КАС України).
За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.
Нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування.
Натомість індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.
З огляду на вказане нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються в нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує своєї дії фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням конкретних правовідносин.
Отже, відсутні правові підстави стверджувати про недотримання судом першої інстанції правил виключної підсудності під час розгляду цієї справи.
Окрім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що 13 грудня 2022 року Верховною Радою України прийнято Закон України № 2825-IX "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду", який набрав чинності 15 грудня 2022 року.
Пунктом 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" зазначеного Закону установлено, що з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя та невідкладно, протягом десяти робочих днів, передає судові справи, які перебувають у його провадженні, до Київського окружного адміністративного суду.
Законом України від 16 липня 2024 року № 3863-IX "Про внесення зміни до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" щодо забезпечення розгляду адміністративних справ" внесено зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 2825-IX від 13 грудня 2022 року та викладено цей пункт у новій редакції.
Серед іншого новою редакцією зазначеного пункту передбачено, що не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва адміністративні справи, які були передані до Київського окружного адміністративного суду та розподілені між суддями до набрання чинності Законом України "Про внесення зміни до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" щодо забезпечення розгляду адміністративних справ", розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.
Інші адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом України "Про внесення зміни до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" щодо забезпечення розгляду адміністративних справ", але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України. Справи, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України, до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.
На виконання вищевказаних законодавчих приписів адміністративна справа № 640/28748/21 передана для розгляду та вирішення до Вінницького окружного адміністративного суду.
При цьому, колегія суддів звертає увагу , що судом першої інстанції ухвалою від 10.04.2025 було відмовлено у задоволенні заяви Позивача про передачу справи на розгляд іншого адміністративного суду. Зазначена ухвала набрала законної сили і ОСОБА_1 в апеляційному порядку не оскаржувалася.
З огляду на викладене вище, судова колегія приходить до висновку про дотримання судом першої інстанції норм процесуального права.
Далі аналізуючи доводи учасників справи щодо наявності порушеного права, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Так, згідно пункту 1 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Разом з тим, апеляційний суд відзначає, що навіть у випадку, коли нормативно-правовий акт є таким, що зачіпає права та свободи позивача, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або законних інтересів особи на момент її звернення до суду.
Як роз`яснено рішенням Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 року № 6-зп, частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.
У рішенні від 01.12.2004 № 18-рп/2004 Конституційний Суд України визначив, що поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для його захисту судом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.
Тобто, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у відповідних законодавчих актах право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
Відтак, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи щодо особи дійсно має місце факт порушення права, свободи чи інтересу, та це право, свобода або інтерес порушені відповідачем. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.
З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Таким чином, обов`язковою умовою для задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.
При цьому, судова колегія не приймає до уваги посилання Апелянта на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 21.11.2018 у справі № 504/4148/16-а, від 06.11.2019 у справі № 826/15078/17, від 30.06.2020 у справі № 640/1609/19, від 15.04.2024 у справі № 640/495/22, оскільки вони викладені у справах щодо оскарження не індивідуальних, а нормативно-правових актів, щодо яких у процесуальному законодавстві України запроваджено доктрину actio popularis (з лат. - "суспільна дія"), згідно з якою позов може бути подано в інтересах "публічного порядку, законності" (без обов`язку позивача доводити при зверненні до суду, що відповідне рішення суб`єкта владних повноважень вже та безпосередньо зачіпає права та свободи такого позивача).
Аналізуючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів відзначає, що у позовній заяві ОСОБА_1 не зазначає у чому саме полягає його порушене право, яке б підлягало судовому захисту та не вказує, яким чином задоволення позовних вимог вплине на їх відновлення, а матеріали справи не містять належних, допустимих, та достатніх у контексті ст.ст. 73-74,76 КАС України, доказів, які дозволили б колегії суддів обґрунтовано стверджувати про порушення прав чи охоронюваних законом інтересів Позивача спірною постановою НКРЕКП, яка прийнята у правовідносинах, учасником яких він не є.
Отже, Апелянтом не доведено, яким чином запроваджений оспорюваною ним постановою НКРЕКП про видачу ліцензії порушує його індивідуально визначені права та/або охоронювані законом інтереси.
Доводи Апелянта про те, що він є суб`єктом правовідносин у яких застосовується спірний акт є необґрунтованими, оскільки, як зазначалося колегією суддів вище, Постанова НКРЕКП № 813 стосується прав або інтересів визначеної в акті особи - АТ «Волиньгаз» та Відповідача як особи, яка її прийняла і не містить загальнообов`язкових правил поведінки (норми права) для інших осіб - Апелянта.
Твердження Апелянта про те, що відсутність у АТ «Волиньгаз» права розпоряджатися газовими мережами є не єдиною підставою для визнання протиправною та скасування Постанови № 813, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки на наявність будь-яких інших визначених порушень, допущених Відповідачем в ході процедури ліцензування, ОСОБА_1 не посилався ані в позовній заяві, ані в апеляційній скарзі.
Окрім того, Позивач не надав до суду належних і допустимих у розумінні ст.ст. 73 - 74 КАС України доказів, які доводили б факт відсутності у АТ «Волиньгаз» права розпоряджатися газовими мережами. Позаяк, кожна сторона, зокрема й Позивача, повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч.1 ст. 77 КАС України).
Аналізуючи всі доводи учасників справи, колегія суддів приймає до уваги висновки, викладені в рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.
Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. 
Враховуючи вищевикладене та проаналізувавши всі доводи Апелянта, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності достатніх та необхідних правових підстав для задоволення позову в цій справі.
Отже, судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до вимог ст. 242 КАС України.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11 червня 2025 року - без змін.
11. Розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати перерозподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11 червня 2025 року- без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.
Судове рішення виготовлено 13 липня 2026 року.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: В.В. Кузьменко

Є.І. Мєзєнцев